# data[].attributes.headline
Текст твору М.Лермонтова "Герой нашого часу"

# data[].attributes.subject
Текст твору М.Лермонтова "Герой нашого часу"

# data[].attributes.attachment_link.title
Герой нашого часу - Михайло Лермонтов, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Герой нашого часу" (автор: Михайло Лермонтов) онлайн українською. Повний текст електронної книги Михайло Лермонтов - Герой нашого часу в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до роману "Герой нашого часу"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до роману "Герой нашого часу"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Централизованная библиотечная система г. Ярославля

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер по роману Михаила Юрьевича Лермонтова «Герой нашего времени»

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до частини роману "Тамань"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до частини роману "Тамань"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тамара Дячун

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктерйлер  М  Ю  Лермонтов Герой нашого часу Тамань

# data[].attributes.headline
Пісня на слова вірша "На дорогу йду я в самотині"

# data[].attributes.subject
Пісня на слова вірша "На дорогу йду я в самотині"

# data[].attributes.body
(Співає А.Герман)

# data[].attributes.attachment_link.title
Анна Герман. Михаил Лермонтов. Выхожу один я на дорогу

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Вірш М.Лермонтова "І нудно, і сумно...."

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Вірш М.Лермонтова "І нудно, і сумно...."

# data[].attributes.attachment_link.title
И скучно и грустно, и некому руку подать - Михаил Лермонтов

# data[].attributes.headline
Текст твору М.Лермонтова "Сосна"

# data[].attributes.subject
Текст твору М.Лермонтова "Сосна"

# data[].attributes.attachment_link.title
Сосна ('На півночі дикій...') - Михайло Лермонтов, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Сосна ('На півночі дикій...')" (автор: Лермонтов Михайло Юрійович) онлайн в перекладі українською мовою; Читати книгу в Бібліотеці зарубіжної літератури

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Вірш М.Лермонтова "Сосна" (рос.мова)

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Вірш М.Лермонтова "Сосна" (рос.мова)

# data[].attributes.body
(автор - Г.Мосіна)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Мосина

# data[].attributes.attachment_link.title
М. Ю. Лермонтов "Сосна"

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Життєвий і творчий шлях М.Лермонтова

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Життєвий і творчий шлях М.Лермонтова

# data[].attributes.body
(автор - О.Гришечкіна)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Гришечкіна

# data[].attributes.attachment_link.title
М. Ю. Лермонтов -  видатний російський письменник

# data[].attributes.headline
Життєвий і творчий шлях М.Лермонтова

# data[].attributes.subject
Життєвий і творчий шлях М.Лермонтова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БІОГРАФІЯ М. ЛЕРМОНТОВА

Михаїл Юрійович Лєрмонтов народився в Москві в ніч з 2 на З жовтня 1814 р. Російська гілка роду Лєрмонтових веде свій початок від Георга Лермонта, вихідця з Шотландії. Прізвище Lermont носить також легендарний шотландський поет-пророк ХІІІ ст; йому присвячена балада Вальтера Скотта "Thomas the Rymer", що розповідає про те, як Томас був викрадений в царство фей і там отримав віщий дар. Юна фантазія Лєрмонтова коливається між цим чарівним переказом про родоначальника-шотландця й іншим - про спорідненість з іспанським герцогом Лерма. Він називає Шотландію "своєю", вважає себе "останнім нащадком відважних бійців", але в той же час підписується в листах M. Lerma, захоплюється сюжетами з іспанського життя й історії (перші нариси "Демона", драма "Іспанці") і навіть малює портрет свого уявного іспанського предка.

У пізніших поколіннях рід Лєрмонтових вважався вже занепа-лим; батько його, Юрій Петрович, був піхотним капітаном у відставці. За словами близьких людей, які знали його, це був чудовий красень, з доброю і чуйною душею, але вкрай легковажний і нестриманий. Маєток його - Кропотівка, Єфремовського повіту Тульської губернії - знаходився по сусідству з маєтком Василь-євським, що належав Єлизаветі Олексіївні Арсеньєвій, уродженій Столипіній. Краса і столичний лиск Юрія Петровича полонили єдину дочку Арсеньєвої, нервову і романтичну Марію Михайлівну. Незважаючи на протести своєї гордої матері, вона незабаром стала дружиною небагатого "армійського офіцера".

Сімейне їхнє щастя продовжувалося, мабуть, дуже недовго. Постійно хворіючи, мати Лєрмонтова померла навесні 1817 р. "У сльозах згасла моя мати", - говорив Лєрмонтов і пам'ятав, як вона співала над ним колискові. Бабуся Лєрмонтова, Арсеньєва, перенесла на онука всю свою любов до померлої дочки і сильно до нього прив'язалася, але гірше почала ставитися до зятя. Розбрати між ними набули такого загостреного характеру, що вже на 9-й день після смерті дружини Юрій Петрович змушений був покинути сина і виїхати у свій маєток. Він лише зрідка з'являвся в будинку тещі, щоразу лякаючи її своїм наміром забрати сина до себе. До самої його смерті тривала ця взаємна ворожнеча, і дитині вона заподіяла дуже багато страждань. Лєрмонтов усвідомлював всю неприродність свого становища і весь час мучився в коливаннях між батьком і бабусею.

Арсеньєва переїхала разом з онуком у маєток "Тархани" у Пензенській губернії, де і протікало все дитинство поета. Оточений любов'ю і турботами, він, проте, вже в ранні роки не знає радості і занурюється у власний світ мрії і смутку. Тут позначився, мабуть, і вплив перенесеної ним важкої хвороби, яка надовго прикувала юнака до ліжка і привчила до самотності. Він почуває себе самотнім серед людей і в той же час чекає на "рідну душу", таку ж самотню.

Коли хлопчику було 10 років, його повезли на Кавказ, на води. Тут він зустрів дівчинку років 9-ти і вперше пізнав почуття кохання, яке поєдналося з першими враженнями від Кавказу, який він вважає своєю поетичною батьківщиною. Першими вчителями Лєрмонтова були якийсь біглий грек, домашній лікар Ансельм Ле-віс, полонений офіцер Наполеонівської гвардії, француз Капе та французький емігрант Шандро. Останнього змінив англієць Вінд-сон, який познайомив Лєрмонтова з англійською літературою, зокрема з творчістю Байрона.

У 1828 р. Михаїл вступає в Благородний пансіон Московського університету, де пробув близько двох років. Тут виховували інтерес до літератури, учні укладали рукописні журнали. В одному з них - "Утренней Заре" - Лєрмонтов був головним співробітником і помістив свою першу поему - "Індіанка".

З російських письменників найбільший вплив справив на нього Пушкін, перед яким він схиляв голову все життя, а з іноземних - Шіллер, особливо своїми першими трагедіями.

Навесні 1810 р. Благородний пансіон перетворюється в гімназію, і Лєрмонтов залишає його. Цього ж літа виникає серйозний інтерес Лєрмонтова до особи і поезії Байрона, якого поет все життя "досягти б хотів". Йому приємно думати, що у них "одна душа, одні й ті самі муки"; йому пристрасно хочеться, аби й "однакова була доля".

Восени 1830 р. Лєрмонтов вступає до Московського університету на "етично-політичне відділення", де провчився менше двох років. Професори, пам'ятаючи його зухвалі витівки, зрізали його на громадських іспитах. Він не захотів залишитися на другий рік на тому ж курсі і переїхав до Петербурга разом із бабусею. Незадовго до цього помер його батько.

У Петербурзький університет Лєрмонтов не потрапив і, за порадою свого друга Столипіна, вирішив вступити в школу гвардійських юнкерів і підпрапорщиків, куди і був зарахований наказом від 10 листопада 1832 р. "спочатку унтер-офіцером, потім юнкером". Майже в один час із ним вступив у школу і його майбутній вбивця, М. Мартинов.

Лєрмонтов пробув в школі "два страшних роки", як він сам висловився. Земна стихія його натури отримала на якийсь час повну перемогу над іншою, кращою частиною його душі, і він з головою поринув у "розгул", що панував у школі. Про цей час його родич Шан-Гирей писав: "Здібності свої до малювання і поетичний талант Лєрмонтов обернув на карикатури, епіграми і різні незручні у пресі твори, що поміщалися у видаваному в школі рукописному ілюстрованому журналі, а деякі з них ходили по руках окремими випусками". Йому загрожувала повна етична загибель, але він зумів і тут зберегти свої творчі сили. У години роздумів, приховуючи свої серйозні літературні задуми навіть від друзів, поет "вирушав у віддалені класні кімнати, вечорами порожні, і там сам просиджував довго і писав до пізньої ночі".

Після закінчення школи (22 листопада 1834 р.) корнетом лейб-гвардії гусарського полку Лєрмонтов поселяється зі своїм другом Столипіним у Царському Селі, продовжуючи вести колишній спосіб життя. Він робиться "душею товариства молодих людей вищого світу, заводієм у бесідах, буває у світі, де бавиться тим, що зводить з розуму жінок, розстроює партії", для чого "розігрує з себе закоханого протягом декількох днів".

До 1835 р. відноситься і перша поява творів Лєрмонтова у пресі. Доти він був відомий, як поет, лише в офіцерських і світських колах. Один із його товаришів, без його відома, забрав у нього повість "Хаджі-абрек" і віддав її в "Бібліотеку для Читання". Лєрмонтов залишився цим дуже незадоволений. Повість мала успіх, але Михаїл Юрійович довго ще не хотів друкувати своїх віршів.

Смерть О. Пушкіна показала Лєрмонтова російському суспільству у всій потужності його геніального таланту. Поет хворів, коли рознеслася по місту звістка про цю страшну подію. До нього доходили різні чутки; деякі, "особливо пані, виправдовували противника Пушкіна", знаходячи, що "Пушкін не мав права вимагати кохання від дружини своєї, тому що був ревнивий, негарний собою". Обурення охопило поета, і він вилив його на папір. Вірш поширювався у списках, викликав захват, а у вищому суспільстві - обурення. Коли Столипін почав при Лєрмонтові засуджувати Пушкіна, доводячи, що Дантес інакше вчинити не міг, Лєрмонтов вмить перервав розмову і в пориві гніву написав пристрасний виклик "гордовитим нащадкам". Вірш сприйняли як "заклик до революції"; відкрили справу, і вже через декілька днів (25 лютого), по Високому велінню, Лєрмонтов був переведений у Нижньогородський драгунський полк, що діяв на Кавказі.

Поет вирушав у вигнання, супроводжуваний загальними співчуттями; на нього дивилися як на жертву, яка безневинно постраждала. Кавказ відродив Лєрмонтова, дав йому заспокоїтися, на якийсь час прийти в досить стійку рівновагу. Починають намічатися проблиски нової тенденції в його творчості, яка виявилася в його "Пісні про царя Івана Васильовича..." (закінченій на Кавказі), і в таких віршах, як "Я, мати Божа..." і "Коли хвилюється злотоколоса нива".

Завдяки зв'язкам бабусі, 11 жовтня 1837 р. вийшов наказ про переведення Лєрмонтова в лейб-гвардії Гродненський гусарський полк, що стояв тоді в Новгороді. Неохоче розлучався Лєрмонтов із Кавказом і подумував навіть про відставку. Він зволікав із від'їздом і кінець року провів у Ставрополі, де перезнайомився з декабристами, які були там, у тому числі з князем Олександром Івановичем Одоєвським, з яким близько зійшовся.

На початку січня 1838 р. поет приїхав до Петербурга і пробув тут до середини лютого, після цього поїхав у полк, але там прослужив менше двох місяців: 9 квітня він був переведений у свій колишній лейб-гвардії Гусарський полк. Лєрмонтов повертається у "великий світ", знову грає в ньому роль "лева": на нього звертають увагу всі салонові дами - "любительки знаменитостей і героїв". Але він вже не колишній і дуже скоро починає обтяжуватися цим життям; його не задовольняють ні військова служба, ні світські і літературні салони, і він то проситься у відпустку, то мріє про повернення на Кавказ. "Яка він навіжена, запальна людина, - пише про нього А. Ф. Смирнова, - напевно закінчить катастрофою... Він відрізняється неможливою зухвалістю. Він гине від нудьги, обурюється власною легковажністю, але в той же час не володіє сильним характером, аби вирватися з цього середовища. Це - дивна натура".

На балу у графині Лаваль (16 лютого) сталося у нього зіткнення з сином французького посланця Варантом. У результаті - дуель, яка закінчилася щасливо, але привела Лєрмонтова на гауптвахту під арешт, а потім у Тенгинський піхотний полк на Кавказі.

Під час арешту Лєрмонтова відвідав В. Бєлінський, з яким познайомилися ще влітку 1837 р. у П'ятигорську. Але тоді у Бєлінського залишилося про Лєрмонтова неприємне враження як про людину вкрай порожню і вульгарну. Цього разу Бєлінський прийшов у захват "і від особистості і від художніх переконань поета". Лєрмонтов зняв свою маску, представ самим собою, і в словах його відчулося "стільки істини, глибини і простоти".

У цей період петербурзького життя поет написав останній, п'ятий, нарис "Демона" (перші чотири - 1829,1830,1831 і 1833 рр.), "Мцирі", "Казку для дітей", "Героя нашого часу"; вірші "Дума", "В хвилину життя важку", "Три пальми", "Дари Терека" й ін.

Удень від'їзду з Санкт-Петербурга Лєрмонтов був у Карамзіних. Стоячи біля вікна і милуючись хмарами, що пливли над Літнім садом і Невою, він написав свій знаменитий вірш "Хмари".

# data[].attributes.attachment_link.title
Лермонтов Михайло Юрійович: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
БІОГРАФІЯ М. ЛЕРМОНТОВА Михаїл Юрійович Лєрмонтов народився в Москві в ніч з 2 на З жовтня 1814 р. Російська гілка роду Лєрмонтових веде свій початок від Георга Лермонта, вихідця з Шотландії. Прізвище Lermont носить також легендарний шотландський поет-пророк ХІІІ ст; йому присвячена балада Вальтера Скотта "Thomas the Rymer", що розповідає про те, як Томас був викрадений в царство фей і там отримав віщий дар.

# data[].attributes.headline
М.Ю.Лермонтов

# data[].attributes.subject
М.Ю.Лермонтов

# data[].attributes.headline
Матеріали підручника

# data[].attributes.subject
Матеріали підручника

# data[].attributes.body
ст.87-98
.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
МИХАЙЛО ЮРІЙОВИЧ ЛЕРМОНТОВ. "СОСНА". "І НУДНО, І СУМНО...". "НА ДОРОГУ ЙДУ Я В САМОТИНІ...". "ГЕРОЙ НАШОГО ЧАСУ"

# data[].attributes.subject
МИХАЙЛО ЮРІЙОВИЧ ЛЕРМОНТОВ. "СОСНА". "І НУДНО, І СУМНО...". "НА ДОРОГУ ЙДУ Я В САМОТИНІ...". "ГЕРОЙ НАШОГО ЧАСУ"

# data[].attributes.headline
Відеовірш. Лист Тетяна до Онєгіна

# data[].attributes.subject
Відеовірш. Лист Тетяна до Онєгіна

# data[].attributes.body
.
(автор-Старицька ЗОШ)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Старицька ЗОШ - територія розвитку

# data[].attributes.attachment_link.title
О.С. Пушкін "Євгеній Онєгін" (Лист Тетяни). Декламує Бурбела Наталія

# data[].attributes.headline
Аудіокнига. Короткий пересказ змісту роману 

# data[].attributes.subject
Аудіокнига. Короткий пересказ змісту роману 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алина Олефиренко

# data[].attributes.attachment_link.title
"ЄВГЕНІЙ ОНЄГІН (пересказ скорочено)" Олександр Пушкін аудіо відео ютуб

# data[].attributes.headline
Текст твору О.Пушкіна "Євгеній Онєгін"

# data[].attributes.subject
Текст твору О.Пушкіна "Євгеній Онєгін"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Petri de vanite il avait encore plus de
cette espece d'orgueil qui fait avouer avec
la meme indifference les bonnes comme
les mauvaises actions, suite d'un sentiment
de superiorite, peut-etre imaginaire.
Tire d'une lettre particuliere *

Не світ хотівши звеселити
У гордості його пустій,
Поруку б я хотів явити,
Тебе гіднішу, друже мій,
Гіднішу мислей величавих,
Душі, де мрія розцвіта,
Де в шатах простих, нелукавих
Живе поезія свята;
Та що ж - лиш кілька глав пістрявих
Тобі в дарунок я зібрав,
Напівсмішних, напівпечальних,
Простонародних, ідеальних,
Недбалий плід моїх забав,
Хвилин натхнення бистрольотних,
Зів'ялих рано літ моїх,
Досвідчень розуму холодних
І серця записів гірких.

---------------------
* Пройнятий марнолюбством, він, опріч того,
мав особливу гордість, що примушує визнавати
з однаковою байдужістю як добрі, так і лихі вчинки,
внаслідок почуття вищості, може, гаданої.
З приватного листа (франц.).

Глава перша

I

І жити квапиться, і почувать спішить.
П. Вяземський

"Мій дядько чесний без догани,
Коли не жартом занеміг,
Небожа змусив до пошани
І краще вигадать не міг,
Воно й для інших приклад гожий;
Але яка нудота, боже,
При хворім день і ніч сидіть,
Не покидаючи й на мить!
Яке лукавство двоязике -
Напівживого розважать,
Йому подушку поправлять,
Журливо подавати ліки,
Зітхать і думку берегти:
"Коли ж візьмуть тебе чорти!"

II

Так у пилюці, на поштових
Гадав гульвіса молодий,
Що з волі Зевса прав спадкових
Набрав по всій рідні своїй.
Людмили друзі та Руслана!
З героєм нашого романа
Без передмов, у цей же час
Дозвольте познайомить вас.
Онєгін,- друг мій, я зазначу,-
Родивсь на берегах Неви,
Де народились, може, й ви,
Чи вславилися, мій читачу.
Гуляв і я там в давні дні:
Та північ вадила мені1.

III

Служивши чесно, без пороку,
З боргів покійник батько жив,
Три бали він давав щороку
І все за вітром розпустив.
Життя Онєгіну сприяло:
Madame його гляділа дбало,
А там Monsieur узяв до рук,-
І всім на втіху ріс малюк.
Monsieur l'Abbe, француз убогий,
Щоб хлопчик сил не витрачав,
Всього, жартуючи, навчав,
В моралі був не дуже строгий,
Так-сяк за пустощі корив
І в Літній сад гулять водив.

IV

Коли ж юнацьких літ бурхливих
Прийшла Євгенію пора,
Пора надій і мук щасливих,
Француза прогнано з двора.
Дістав Онєгін мій свободу,
Остригся під останню моду,
Як dandy2 той причепуривсь
І в колі вищому з'явивсь.
Він по-французьки, як годиться,
Міг розмовляти і писать,
Мазурку легко танцювать,
Умів незмушено вклониться;
Тож присуд був йому один:
Люб'язний і розумний він.

V

Ми всі навчались небагато,
Абияк і абичого,
Тож вихованням здивувати
В нас можна легко хоч кого.
Про юнака судці суворі
В загальнім присудили хорі:
Учений хлопець, та педант.
Він зроду любий мав талант
Про будь-що довго не шукати
В розмові гострого слівця,
З ученим виглядом знавця
В поважних справах німувати
І викликати усміх дам
Огнем нежданих епіграм.

VI

Латинь із моди вийшла нині;
Отож, як правду говорить,
Він знав доволі по-латині,
Щоб епіграфи розуміть,
Поміркувать об Ювеналі,
В кінці листа черкнути vale*,
З Вергілія процитувать
Умів сяк-так рядків із п'ять,
Копатись він не мав охоти
У хронології тяжкій,
Та завжди в пам'яті своїй
Часів колишніх анекдоти
Від Ромула до наших днів
Держав для всіх напоготів.

--------------
*Бувай здоровий (лат.).

VII

Високої не мавши сили
Життя натхненню присвятить,
Не міг він, хоч і як ми вчили,
Хорей од ямба відрізнить.
Гомера лаяв, Феокріта;
Зате читав Адама Сміта
І сильний був економіст,
Тобто доводити мав хист,
На чім держава багатіє,
І чим живе, і як вона
Бува без золота міцна,
Коли продуктом володіє.
На все те батько не зважав
І, знай, маєтки заставляв.

VIII

Всього, що знав іще Євгеній,
У повісті не ознаймиш;
Та в чому він був справжній геній,
Що знав з усіх наук твердіш,
Що вибрав трохи чи не зроду,
Як труд, як муку й насолоду,
Чим виповняв він по краї
Нудьгу і лінощі свої,-
Була наука милування,
Яку прославив ще Назон,
За що скінчив, як марний сон,
В Молдавії, в краю вигнання,
У чужодальній стороні
Блискучі та бентежні дні.

IX

. . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . .

X

Як рано міг він хитрувати,
Ховать надію, ревнувать,
Зневіру й віру викликати,
Здаваться хмурим, умлівать,
Являтись гордим і слухняним,
Холодним бути, полум'яним!
Як він томливо німував,
Як пломенисто промовляв,
Які листи писав недбалі!
В одній меті, з одним чуттям,
Як забував себе він сам!
Як очі й ніжні, і зухвалі
Умів звести і опустить
Чи послухняні сльози лить!

XІ

Як він умів новим здаватись,
Вражать невинність жартома,
В готовий розпач удаватись,
Годити силами всіма,
Як він належної хвилини
Передсуд юності невинний
Умом і пристрастю боров,
Як чатував він на любов,
Молив і вимагав признання,
Як, серця вчувши перший звук,
Добитися без довгих мук
Умів таємного стрівання,-
І, досягнувши милих прав,
Уроки в тиші їй давав!

XІІ

Як рано міг він хвилювати
Серця кокеток записних!
Коли ж хотілось покарати
Йому суперників своїх,-
Як він отруйно лихословив!
Які пастки на них готовив!
Та ви, володарі дружин,-
Був з вами другом завжди він:
Його любив і муж лукавий,
Фобласа давній ученик,
І недовірливий старик,
І рогоносець величавий,
Що шанував, як то і слід,
Себе, жону і свій обід.

XІІ. ХІV

. . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . .

ХV

Іще в постелі він, бувало:
Йому записочки несуть.
Запросини? Та ще й чимало:
На трьох вечірках просять буть,
Там буде бал, там іменини.
Куди ж гульвіса наш полине?
Почне він як? Дарма питать!
Усіх він встигне облітать.
Тим часом в ранішнім уборі,
Надівши модний болівар3,
Онєгін їде на бульвар
І там гуляє на просторі,
Аж поки про обідній час
Брегет* не нагадає враз.

------------
* Брегет - кишеньковий годинник з майстерні
французького майстра Брегета.
Ці годинники видзвонювали хвилини.

ХVI

Вже темно: в сани він сідає.
"Агей!" - зачувся крик гучний.
Морозним сріблом одливає
Широкий комір бобряний.
Блискучий любленець химерин,
Жде у Talon4 його Каверін.
Ввійшов: і корок геть летить,
Вина комети струм кипить*,
Roast-beef чекає їх сочистий
І трюфлі, розкіш юних днів,
Французьких гордість кухарів,
І страсбурзький пиріг пашистий
Між сиром лімбурзьким живим
І ананасом золотим.

------------
* "Вино комети" - вино збору 1811 року, вельми
врожайного, що люди забобонні пояснювали впливом
комети, дуже яскравої та близької до землі.

XVII

Ще спрага келихів жадає
Залить гарячий жир котлет,
А дзвін брегета сповіщає,
Що вже почавсь новий балет.
Театру злий законодавець
І перемінливий ласкавець
Найчарівливіших актрис,
Почесний за?всідник куліс,
Онєгін наш уже в театрі,
Де всяк, щоб вільність показать,
За entrechat* ладен плескать,
Свистіти Федрі, Клеопатрі,
Моїну викликать - аби
Його почули між юрби.

-----------------
* Стрибок, антраша (франц.)

XVIII

Чудовий край! Колись там, щирий
І незрадливий волі син,
Гримів Фонвізін, бог сатири,
І запозичливий Княжнін;
Там Озеров хвалу народну
І сліз данину благородну
З Семеновою поділяв;
Там наш Катенін воскрешав
Корнеля геній величавий;
Там вивів Шаховський їдкий
Своїх комедій жвавий рій,
Там і Дідло домігся слави,
Там, там, у присмерках куліс,
Минали дні мої колись.

XIX

О де ви, де, мої богині?
Скажіть - ті самі ви в цей час,
Чи іншим довелося нині
Змінить, не замінивши, вас?
Чи знов почую вас у хорі?
Чи славу руській Терпсіхорі
Складу за пломенистий літ?
А чи побачу інший світ,
Чужі та нецікаві лиця,
І, глянувши, сумний поет,
Крізь розчарований лорнет,
Як та дрібнота веселиться,
Безмовно буду позіхать
Та про минуле споминать?

XX

В театрі повно; ложі сяють;
Партер і крісла, все кипить:
В райку і плещуть, і гукають, -
І от завіса вже шумить.
Осяяна, напівефірна,
Смичкові владному покірна,
Між німф, струнка і вогняна,
Стоїть Істоміна. Вона
На 'дній нозі посеред кола
Кружляє звільна - і за мить
Легкий стрибок, і вже летить,
Летить, як пух від уст Еола,
То вигне стан свій, то зів'є,
І ніжкою об ніжку б'є.

XXI

Всі плещуть. Наш Онєгін входить,
Іде поміж рядами сам,
Лорнет подвійний свій наводить
На ложі незнайомих дам;
Всі яруси окинув зором,
Все бачив: лицями, убором
Загал його роздратував;
Уклін мужчинам він оддав,
А далі погляд гордовитий
На сцену знехотя звернув,
Одвівши очі, позіхнув,
І каже: "Всіх пора змінити!
Балети я терпів як зло,
Та вже набрид мені й Дідло!"

XXII

Іще амури, біси, гноми
На сцені скачуть і шумлять;
Ще слуги з марної утоми
На шубах у прихожій сплять;
Іще не кинули плескати,
Шипіти, кашляти, гукати,
Іще і в залі, й на дворі
Блищать мигтючі ліхтарі;
Померзлі ще басують коні,
І кучери навкруг огнів
Зібрались, лаючи панів,
Та, щоб зігріться, б'ють в долоні,
А вже Онєгін знов у путь,-
Вбрання до балу надягнуть.

XXIII

Як змалювати вам, панове,
Той самотинний кабінет,
Де вихованець мод зразковий
Вершить свій мудрий туалет?
Все, що на вигадки безкраї
Купецький Лондон виробляє,
Щоб через Балтику свій крам
За сало й ліс возити нам,
Все, що в Парижі смак голодний,
Про зиски дбаючи всякчас,
На втіху створює для нас,
На примхи, на блищання модне,-
Все мав, добірності взірець,
Літ вісімнадцяти мудрець.

XXIV

Люльки янтарні з Цареграда,
Фарфор і бронза на столі
І - ніжним почуттям відрада -
Парфуми в чистім кришталі,
Гребінки, пилочки предивні,
І рівні ножиці, й нерівні,
І щіточки на сто ладів
Для нігтів, також для зубів.
Руссо (на пам'ять він прийшов нам)
Гнівився, що поважний Грім
Смів чистить нігті перед ним,
Химерником прекрасномовним6.
Захисник вольності і прав
Тут права сердитись не мав.

XXV

Людина славна бути може
І дбать про нігті разом з тим:
Хто вік сучасний переможе?
Царює звичай над усім.
Євгеній мій, Чадаєв другий,
Боявшись осуду й наруги,
В своїй одежі був педант
І те, що ми назвали франт.
Щоденно він по три годині
Перед свічадом пробував,-
Зате ж і вигляд потім мав,
Як у пафоської богині,
Коли під чоловічий лад
Вона вдяглась на маскарад.

XXVI

Явивши перед ваші зори
Ряд туалетних таємниць,
Я міг би тут його убори
Намалювати до дрібниць;
Воно було б, щоправда, сміло,
Хоч малювати - наше діло,
Та панталони, фрак, жилет
Не чув по-руському поет;
Проте покаюсь перед вами,
Що склад моїх пісень і книг
Рябіть не так би густо міг
Іноплеменними словами,
Хоч я й копався на віку
В Академічнім словнику.

XXVII

Та це, сказати б, не до діла:
На бал ми краще поспішім,
Куди карета полетіла
З моїм героєм молодим.
Перед померклими домами
По сонній улиці рядами
Карет подвійні ліхтарі
Горять, як промені зорі,
І райдуги на сніг наводять;
У гроні плошок золотім
Сіяє блискотливий дім,
В яскравих вікнах тіні ходять,
Мелькають профілі голів
І дам, і модних диваків.

XXVIII

Онєгін в сінях покойових;
Швейцара мимо, як стріла,
Злетів по сходах мармурових,
Волосся він змахнув з чола,
Ввійшов.

# data[].attributes.attachment_link.title
Євгеній Онєгін - Олександр Пушкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Petri de vanite il avait encore plus de cette espece d'orgueil qui fait avouer avec la meme indifference les bonnes comme les mauvaises actions, suite d'un sentiment de superiorite, peut-etre imaginaire.

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до роману "Євгеній Онєгін"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до роману "Євгеній Онєгін"

# data[].attributes.body
(автор - Наталія Д)

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер  Евгеній Онегін О С  Пушкін

# data[].attributes.headline
Текст твору О.Пушкіна "Я пам'ятник собі поставив незотлінний"

# data[].attributes.subject
Текст твору О.Пушкіна "Я пам'ятник собі поставив незотлінний"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Я пам'ятник собі поставив незотлінний,
До нього вік людська не заросте тропа,
Що перед ним чоло і камінь непоклінний
Александрійського стовпа?
Ні, я не ввесь умру. У лірнім заповіті
Душа переживе видимий мій кінець,
І славен буду я, допоки в білім світі
Лишиться хоч один співець.
Полине гомін мій скрізь по Русі великій,
І знатиме мене усяк її язик,
І гордий внук слов'ян, і фіни, і нині дикий
Тунгус, і степовий калмик.
І довго житиму я в пам'яті народу,
Що добрі почуття я лірою плекав,
Що в мій суворий вік я звеличав свободу
І за подоланих благав.
О музо! наслухай господнього веління:
Не прагнучи вінця, оподаль від борні
Стрівай байдужістю і осуд, і хваління,
І блазня присуди дурні.

Переклад М. Зерова

# data[].attributes.attachment_link.title
Я пам'ятник собі поставив незотлінний - Олександр Пушкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Я пам'ятник собі поставив незотлінний, До нього вік людська не заросте тропа, Що перед ним чоло і камінь непоклінний Александрійського стовпа? Ні, я не ввесь умру. У лірнім заповіті Душа переживе видимий мій кінець, І славен буду я, допоки в білім світі Лишиться хоч один співець.

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я пам'ятник собі..."

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я пам'ятник собі..."

# data[].attributes.body
(автор - А.Олефіренко)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алина Олефиренко

# data[].attributes.attachment_link.title
слухать Олександр Пушкін Я пам'ятник собі поставив незотлінний..

# data[].attributes.headline
Текст твору "Я вас кохав"

# data[].attributes.subject
Текст твору "Я вас кохав"

# data[].attributes.attachment_link.title
Я вас кохав... - Олександр Пушкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Я вас кохав..." (автор: Пушкін Олександр Сергійович) онлайн в перекладі українською мовою; Читати книгу в Бібліотеці зарубіжної літератури

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я вас кохав"

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я вас кохав"

# data[].attributes.body
(автор - Н.Горішна)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталия Горишная

# data[].attributes.attachment_link.title
Пушкін (в перекладі Горішної) Я вас кохав

# data[].attributes.headline
Текст твору О.Пушкіна "Я мить чудову пам'ятаю"

# data[].attributes.subject
Текст твору О.Пушкіна "Я мить чудову пам'ятаю"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Я мить чудову пам'ятаю,
Коли з'явилась вперше ти,
Немов святе видіння раю,
Взірець краси і чистоти.

І я, в полоні безнадії,
Всякчас тебе благословляв,
Я чув твій голос і у мрії
Твій образ милий уявляв.

Але бентежний строк наріжний
Розвіяв цвіт надій і мрій,
І я забув твій профіль ніжний,
Забув небесний голос твій!

У нетрях, в темряві заслання
Тяглися дні, спинялась кров...
Де божество, де всі бажання?!
Натхнення, віра і любов?!

Та знов воскресло все нетлінне,
І знов явив тебе Творець,
Немов видіння швидкоплинне,
Краси, пречистої, взірець!

І в серці, знов - благословення,
Й ізнов кипить гаряча кров,
І знов, є Бог, і є натхнення
Й життя, і сльози, і любов!..

# data[].attributes.attachment_link.title
Я мить чудову пам'ятаю - Олександр Пушкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Я мить чудову пам'ятаю, Коли з'явилась вперше ти, Немов святе видіння раю, Взірець краси і чистоти. І я, в полоні безнадії, Всякчас тебе благословляв, Я чув твій голос і у мрії Твій образ милий уявляв. Але бентежний строк наріжний Розвіяв цвіт надій і мрій, І я забув твій профіль ніжний, Забув небесний голос твій!

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я мить чудову пам'ятаю"

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Вірш О.Пушкіна "Я мить чудову пам'ятаю"

# data[].attributes.body
(автор-Basil Bucolic)

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Пушкін - Я МИТЬ ЧУДОВУ ПАМ'ЯТАЮ...

# data[].attributes.headline
Відеоролик. Життєвий і творчий шлях О.Пушкіна

# data[].attributes.subject
Відеоролик. Життєвий і творчий шлях О.Пушкіна

# data[].attributes.body
(автор- Г.Андрюк)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Андрюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Пушкін

# data[].attributes.headline
Життєвий і творчий шлях письменника

# data[].attributes.subject
Життєвий і творчий шлях письменника

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пушкін Олександр

(1799-1837)

Відомий російський поет, лірик, казкар, який першим наважився ввести народну російську мову на сторінки "високої літератури". У центрі уваги поета - історія власного народу, призначення і місія покоління, до якого належав сам поет.

З дитинства Олександр Пушкін багато читав, спілкувався з відомими літераторами, у його батька була велика бібліотека, і майбутній поет багато часу проводив серед своїх добрих друзів - книг. Поетичний дар у нього прокинувся у Ліцеї, де він навчався у 1811-1817 роках, а перші відомі нам вірші датовані 1813 роком. Талант поета був одразу визнаний такими майстрами слова, як Державін, Батюшков, Жуковський. Війна Росії з Наполеоном вносить у його поезію тему свободи. Пушкін не став членом політичної організації, як багато його однодумців, але вірші його ("Вольність", "До Чаадаєва") відкрито демонструють гарячу підтримку тим, хто хоче змінити на краще життя в Росії.

За сміливі думки і за волелюбні вірші його вислали на південь Росії, тобто в Україну. Він бував у Дніпропетровську (тоді Катеринослав), в Одесі, в Криму, у Києві. Прогулянки Києвом та перекази, почуті про київського князя Олега, надихнули його на створення "Пісні про віщого Олега". Російський фольклор, з яким він з дитинства знайомився через перекази своєї няньки Орини Родіонівни, знайшов своє відтворення у казках Пушкіна про золоту рибку, про мертву царівну та сім богатирів, про золотого півника, про робітника Балду, у поемі "Руслан і Людмила".

Пушкін - неперевершений лірик. Багато поезій Пушкіна покладено на музику.

Роман у віршах "Євгеній Онєгін" приніс Пушкіну славу. Поет виявив болючі проблеми суспільного життя, намагався відтворити життя Росії та її кращих представників, які зневірилися у значенні власного життя.

У доробку Пушкіна є прозові твори: "Повісті Бєлкіна", "Дубровський", "Маленькі трагедії", "Капітанська дочка", історична трагедія "Борис Годунов", історична поема "Полтава" та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пушкін Олександр Сергійович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Пушкін Олександр (1799-1837) Відомий російський поет, лірик, казкар, який першим наважився ввести народну російську мову на сторінки "високої літератури". У центрі уваги поета - історія власного народу, призначення і місія покоління, до якого належав сам поет. З дитинства Олександр Пушкін багато читав, спілкувався з відомими літераторами, у його батька була велика бібліотека, і майбутній поет багато часу проводив серед своїх добрих друзів - книг.

# data[].attributes.headline
Матеріали підручника

# data[].attributes.subject
Матеріали підручника

# data[].attributes.body
ст.70-86
.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
ОЛЕКСАНДР СЕРГІЙОВИЧ ПУШКІН. "Я ПАМ'ЯТАЮ МИТЬ ЧУДОВУ". "Я ВАС КОХАВ". "Я ПАМ'ЯТНИК СОБІ ПОСТАВИВ НЕЗОТЛІННИЙ...". "ЄВГЕНІЙ ОНЄГІН".

# data[].attributes.subject
ОЛЕКСАНДР СЕРГІЙОВИЧ ПУШКІН. "Я ПАМ'ЯТАЮ МИТЬ ЧУДОВУ". "Я ВАС КОХАВ". "Я ПАМ'ЯТНИК СОБІ ПОСТАВИВ НЕЗОТЛІННИЙ...". "ЄВГЕНІЙ ОНЄГІН".

# data[].attributes.headline
Історія Собору Паризької Богоматері. Пожежа

# data[].attributes.subject
Історія Собору Паризької Богоматері. Пожежа

# data[].attributes.body
UА: Перший

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія Собору Паризької Богоматері

# data[].attributes.headline
Сюжет роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.subject
Сюжет роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Парижской Богоматери, Гюго - видеокнига

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до роману В.Гюго

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до роману В.Гюго

# data[].attributes.body
ЧОУНБ ім.М.Івасюка
.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЧОУНБ ім. М. Івасюка

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Паризької Богоматері буктрейлер В. Гюго

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Собор Паризької Богоматері

# data[].attributes.subject
Цікаві факти про Собор Паризької Богоматері

# data[].attributes.body
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Собор Паризької Богоматері

# data[].attributes.headline
Художній фільм "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.subject
Художній фільм "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.body
(1956 рік)

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Парижской богоматери Дж Лоллобриджида,Энт Куинн Фр Итал 1956 г  xvid

# data[].attributes.headline
Повний текст роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.subject
Повний текст роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кілька років тому, оглядаючи собор паризької богоматері чи, точніше кажучи, нишпорячи в ньому, автор цієї книги виявив у темнім закутку однієї з веж начертане на стіні слово:

'ANAГKH[1]

Ці досить глибоко вкарбовані в камінь, почорнілі від часу великі грецькі літери, у формі й розміщенні яких було щось притаманне готичній каліграфи, літери, які немовби свідчили про те, що начертані вони рукою людини середньовіччя, а особливо їхній зловісний і фатальний зміст глибоко вразили автора.

Він питав себе, він намагався збагнути, яка то стражденна душа не схотіла покинути світ, не залишивши на чолі старої церкви цього тавра злочину чи нещастя.

Минув час, і стіну (тепер я вже не пригадую навіть яку) обмазали чи обшкрябали, і напис зник. саме так ось уже протягом двох століть поводяться з чудовими храмами середньовіччя. їх нівечать всіляко - зсередини і зовні. священик їх перефарбовує, архітектор обшкрябує, а згодом приходить юрба, яка їх руйнує.

Отож нічого вже не лишилося від таємничого слова, викарбуваного на стіні похмурої вежі собору паризької богоматері, нічого не лишилось і від невідомої долі, про яку так сумовито розповідало це слово, - нічого, крім нетривкого спогаду. людина, яка начертала це слово на стіні, багато століть тому зникла, так само зникло із стіни храму слово, та й сам храм, може, незабаром зникне з лиця землі. саме це слово й спричинилося до написання цієї книги.

Березень 1831.

КНИГА ПЕРША

І. ВЕЛИКИЙ ЗАЛ

Триста сорок вісім років, шість місяців і дев'ятнадцять днів тому парижани прокинулися від гучного калатання всіх дзвонів за мурами Сіте [2], Університету й Міста.

А проте 6 січня 1482 року не було якимось визначним в історії днем. Не було нічого надзвичайного в події, що з раннього ранку сколихнула і дзвони, і городян Парижа. Не було ні наскоку пікардійців чи бургундців, ні процесії із святими мощами, ні бунту лааських школярів, ні в'їзду "нашого грізного володаря, його милості короля", ні навіть якоїсь цікавої страти злодіїв і злодійок на шибениці біля будинку паризького суду, ні несподіваного приїзду, такого частого в п'ятнадцятому столітті, якогось іноземного посольства у роззолоченому вбранні й прикрашених султанами головних уборах. Тільки два дні тому, на превелику досаду кардинала Бурбонського, кавалькада вершників фламандських послів прибула в Париж, щоб укласти договір про шлюб дофіна з Маргаритою Фландрською [3]. Щоб догодити королю, кардинал був змушений виявляти прихильність до цієї неотесаної галасливої юрби фламандських бургомістрів і в своєму Бурбонському палаці вшановувати їх показом "прегарних мораліте [4], соті [5] та фарсу", а злива тим часом нищила його розкішні килими, розстелені перед входом до палацу.

Подією, що 6 січня "схвилювала весь простолюд Парижа", як каже Жан де Труа [6], було подвійне, з давніх-давен об'єднане торжество з нагоди дня Богоявлення і свята блазнів.

Цього дня мали запалювати святкове вогнище на Гревському майдані, саджати традиційне деревце біля Бракської каплиці та показувати містерію в Палаці правосуддя. Про це ще напередодні на всіх перехрестях оголосили під звуки сурм герольди пана прево [7], вдягнуті в красиві фіолетові камлотові опанчі з великими білими хрестами на грудях.

Отож із самого ранку, замкнувши свої домівки та крамнички, юрби городян і городянок поспішали звідусіль до названих трьох місць. Кожен обрав собі видовище до смаку: хто вогнище, хто саджання деревця, а хто - містерію. Слід віддати належне споконвічному здоровому глуздові паризьких зівак: більшість їх прямувала на святкове вогнище, що якнайкраще відповідало порі року, або на містерію, до Великого залу Палацу правосуддя, що мав добрі стіни й покрівлю, а бідне, хирляве, тремтяче від холоду деревце одностайно залишали самотнім під січневим небом, на цвинтарі Бракської каплиці.

Народ здебільшого плив широкими вулицями, які ведуть до Палацу правосуддя, бо стало відомо, що фламандські посли, які прибули два дні тому, мають бути на виставі містерії і на виборах папи блазнів, які теж відбуватимуться у Великому залі Палацу.

Нелегко було потрапити того дня до Великого залу, що тоді вважався найбільшим у світі закритим приміщенням. (Щоправда, на той час Со-валь [8] ще не виміряв величезного залу в замку Монтаржі).

Глядачам, що дивилися з вікон навколишніх будинків, запруджений народом майдан видавався морем, до якого з п'яти чи шести вулиць, немов із гирл річок, щохвилини вливалися нові потоки людей. Невпинно зростаючи, хвилі цього натовпу розбивались об виступи будинків, що стирчали тут і там високими мисами у неправильної форми басейні майдану.

Посередині високого готичного [9] фасаду Палацу правосуддя були великі сходи, якими безперервно піднімався й спускався подвійний потік людей, що, розбившись на середній площадці, розливався двома широкими течіями по бічних спусках; великими сходами натовп невпинно тік на майдан, як водоспад до озера. Вигуки, регіт, тупіт тисяч ніг зливалися в страшенний гамір. Час від часу гамір і крик дужчали, течія, що несла весь натовп до великих сходів, раптом повертала назад, скаламучувалась, вирувала. Це було викликане або стусаном стрільця, або здибленим конем начальника міської сторожі, що наводив порядок. Чудова традиція, яку прево передали конетаблям, конетаблі - кінній сторожі, а кінна сторожа - нашим паризьким жандармам.

У дверях, у вікнах, у слухових віконцях, на дахах кишіли тисячі добродушних городян, спокійних і статечних, - вони споглядали Палац, споглядали галасливий натовп і не прагнули нічого більше, бо чимало парижан вдовольняється лише спогляданням глядачів, і навіть стіна, за якою щось відбувається, є для них річчю, вартою уваги.

Якби ми, живучи б 1830 році, змогли уявити себе серед цих парижан п'ятнадцятого століття й разом з ними, дістаючи з усіх боків стусани, ледве втримуючись на ногах, увійти до цього величезного залу Палацу правосуддя, такого тісного 6 січня 1482 року, то побачили б видовище, яке зацікавило б і привабило нас; ми б опинилися серед речей настільки стародавніх, що для нас вони здавалися б цілком новими.

Якщо читач не заперечує, ми спробуємо за допомогою уяви відтворити враження, яке справив би на нього і на нас Великий зал, коли б ми переступили його поріг разом з численним натовпом у середньовічних накидках, опанчах, камзолах.

Отож насамперед гул і сліпуче світло. Над головами подвійне стрілчасте склепіння, прикрашене дерев'яними скульптурами, усіяне золотими геральдичними ліліями по блакитному полю; під ногами - мармурова підлога з білих та чорних плиток. За кілька кроків від нас - величезна колона, далі друга, третя, разом уздовж залу сім колон підтримують двійчасте склепіння. Навколо чотирьох перших колон - ятки крамарів, що виблискують скляними виробами та мішурою; навколо трьох останніх - потерті дубові лави, відполіровані штанами позивачів і мантіями прокурорів. Круг залу, вздовж високої стіни, між дверима, між вікнами, між колонами - нескінченна шеренга статуй усіх королів Франції, починаючи від Фарамонда [10]: королів ледачих, з опущеними руками, потупленими очима; королів хоробрих і войовничих, із зухвало піднесеними до неба головами й руками. Далі, у високих стрілчастих вікнах - тисячобарвні вітражі, у широких виходах із залу - пишні, тонко різьблені двері; і все це - склепіння, колони, стіни, обрамлення вікон, панелі, двері, статуї - зверху донизу розкішно розцвічені блакиттю і золотом, які вже тоді трохи потьмяніли і майже зовсім зникли під порохом та павутинням року 1549-го, коли дю Брель захоплювався ними вже тільки за традицією.

Тепер уявіть собі цей величезний довгастий зал, освітлений блідим світлом січневого дня, заповнений строкатим і галасливим натовпом, який пливе уздовж стін, кружляє навколо семи колон, і ви матимете перед собою більш-менш загальну картину, цікаві деталі якої ми постараємося змалювати точніше.

Безперечно, якби Равальяк [11] не вбив Генріха IV, не було б і документів процесу Равальяка, що зберігались у канцелярії Палацу правосуддя; не було б спільників убивства, зацікавлених у тому, щоб згадані документи зникли; отож, не було б і паліїв, змушених, через брак інших можливостей, підпалити канцелярію, щоб згоріли документи, і підпалити Палац правосуддя, щоб згоріла канцелярія; отже, зрештою, не було б і пожежі 1618 року. Досі ще стояв би старий Палац разом із своїм старим залом, і я міг би сказати читачеві: "Підіть подивіться на нього"; і таким чином ми були б звільнені: я - від опису цього залу, читач - від читання цього опису. Це доводить справедливість нової істини: наслідки великих подій - незліченні.

А втім, цілком можливо, що Равальяк не мав ніяких спільників або ж його спільники, якщо вони були, зовсім не причетні до пожежі 1618 року.

Є ще й інші два, цілком вірогідні, пояснення. Перше, це велика палаюча зірка, у лікоть завдовжки, у стопу завширшки, що впала, як кожному відомо, з неба на Палац 7 березня після півночі. Друге, це чотиривірш Теофіля [12]:

Сумне в Парижі було діло:

Шановна пані Справедливість

Присмак [13] усяких так наїлась,

Що піднебіння [14] геть спалила.

Хоч як би хто думав про це потрійне (політичне, фізичне та поетичне) витлумачення причин пожежі Палацу в 1618 році, на жаль, єдино точний факт - сама пожежа. Мало що зосталося після цієї катастрофи і, головне, після ряду всіляких реставрувань, які знищили те, що пощадила пожежа; так, дуже мало залишилося від цієї першої обителі французьких королів, від цього Палацу - старшого брата Лувру, - який був уже за часів Філіппа Красивого [15] таким старовинним, що в ньому дошукувалися слідів величних будівель, споруджених королем Робертом і описаних Ель-гальдусом [16].

Зникло майже все. Що сталося з кімнатою канцелярії, в якій Людовік Святий "завершив свій шлюбний акт"? [17] Де сад, в якому він, "одягнений у камлотовий камзол, грубого сукна безрукавку й пофарбований чорним сандалом плащ, лежачи на килимі разом з Жуенвілем", вершив суд? [18] Де покої імператора Сигізмунда? Карла IV? Іоанна Безземельного? Де сходи, з яких Карл VI проголосив свій едикт про помилування? Де та плита, на якій Марсель, у присутності дофіна, зарізав Робера Клермон-ського і маршала Шампанського? [19] Де ті дверцята, на порозі яких було пошматовано булли антипапи Бенедикта [20] і крізь які, одягнені на глум у ризи та митри й примушені привселюдно каятися по всьому Парижу, повернулися назад ті, хто приніс ці булли? Де Великий зал, з його позолотою, блакиттю, готичними стрілами, статуями, колонами, його величезним різьбленим склепінням? А золота кімната? А кам'яний лев, що стояв коло дверей, опустивши голову та підібгавши хвоста, мов ті леви біля Соломонового трону, у покірній позі, як і належить грубій силі перед лицем правосуддя? А розкішні двері? А чудові вітражі? А карбовані залізні окуття, що бентежили Біскорнетта? А витончені різьбярські роботи дю Гансі?..

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Паризької Богоматері - Віктор Гюго, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Кілька років тому, оглядаючи собор паризької богоматері чи, точніше кажучи, нишпорячи в ньому, автор цієї книги виявив у темнім закутку однієї з веж начертане на стіні слово: 'ANAГKH[1] Ці досить глибоко вкарбовані в камінь, почорнілі від часу великі грецькі літери, у формі й розміщенні яких було щось притаманне готичній каліграфи, літери, які немовби свідчили про те, що начертані вони рукою людини середньовіччя, а особливо їхній зловісний і фатальний зміст глибоко вразили автора.

# data[].attributes.headline
Життєвий і творчий шлях письменника

# data[].attributes.subject
Життєвий і творчий шлях письменника

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІКТОР ГЮГО

(1802-1885)

Французьку літературу XIX століття неможливо уявити без Віктора Гюго. Творчість Гюго, найвидатнішого французького романтика, вождя французького романтизму, його теоретика, вражаюче багатогранна й розмаїта: він великий поет, прозаїк, драматург, до того ж літературний критик і бойовий, темпераментний публіцист.

Віктор Гюго народився 26 лютого 1802 року в Безансоні. Батько Гюго, котрий народився в сім'ї майстра столярного цеху, за часів Наполеона став генералом. Мати письменника, навпаки, ненавиділа Наполеона й була роялісткою. Сім'я Гюго часто переїжджала, деякий час вони жили в Іспанії. Після падіння Наполеона, перебуваючи в Мадриді, де батько був губернатором, сім'я розпалася. Віктора виховувала мати.

У Гюго рано пробуджується поетичний талант. Ще підлітком він починає писати, і вже в 1815-1816 роках його оди та поеми відзначаються на конкурсах Тулузької академії, а згодом і королівським урядом. Свою першу поетичну збірку "Оди й різні вірші" (1822) він написав у стилі класицизму.

Щодо класицизму Гюго, то він виявився дуже нестійким. Тільки-но молодий поет виходить із стадії шкільного наслідування, починається поступовий, спершу несміливий, а потім усе рішучіший перехід на романтичні позиції. Але в прозових жанрах Гюго завжди стояв на позиціях романтизму.

Свідченням того є перший роман Гюго "Ган Ісландець" (1821-- 1822). Свідченням подальшого утвердження Гюго на позиціях романтизму був його другий роман "Бюг Жаргаль" (1826). У цьому романі Гюго звернувся до змалювання повстання негрів-рабів.

У галузі поетичного стилю реформа Гюго визначилась у намаганні замінити раціоналістичний вірш класицизму мовою людських почуттів. Він відмовляється від прикрас, запозичених з античної міфології. У цей же період Гюго звертається до балади, яка вважалася жанром романтичним і привертала тоді загальну увагу. У 1826 році виходить його збірка "Оди і балади", сама назва якої промовисто засвідчує її перехідний характер: тут оди, взірцевий жанр класичної поезії, об'єднані з баладами характерним представником романтичної поезії.

Наприкінці 20-х років романтики надають особливої ваги завоюванню театру, який все ще лишався під владою класицизму. З цією метою 1827 року Гюго пише свою першу романтичну історичну драму "Кромвель", котра розповідає про англійську буржуазну революцію XVII століття. її вождь Кромвель був зображений як сильна особистість, але, на відміну від цільних героїв класицизму, він зазнає моральних протиріч: скинувши короля, він ладен зрадити революцію і стати монархом. Великого розголосу набула передмова до драми, в ній Гюго прагнув пов'язати розвиток літератури з розвитком історії людства, щоб показати історичну обумовленість торжества романтизму. Це була цілісна програма романтичного руху.

Також небувалої інтенсивності досягає багатогранна творча діяльність Гюго. Особливо значним явищем стала його збірка "Орієнталії" (1829) - перша завершена романтична збірка поезій, яка й створює Гюго репутацію великого поета.

Для художньої творчості Гюго характерна рідкісна жанрова розмаїтість: з однаковим успіхом виступав він у поезії, прозі й драматургії. Та передусім він був поетом.

Ідейний зміст драм Гюго не сходить до самої проблематики, що пов'язана з ідеологічними битвами кінця 20-х років та Липневою революцією 1830 року. Романтичні драми Гюго перегукувалися з актуальними соціально-політичними проблемами сучасності, відстоювали її передові ідеали та устремління.

В основу кожної із драм Гюго 1829-1839 років, за винятком "Лукреції Борджа" (1833), покладений конфлікт простолюдинів, представників третього стану з феодальною аристократією та монархією ("Маріон Делорм", "Король розважається", 1832, "Марія Тодор", 1833, "Рюі Блаз", 1838) та інші.

В історії французької літератури друга половина 20-х років позначена розквітом жанру історичного роману. Одним із найвищих досягнень французького історичного роману доби романтизму є роман Гюго "Собор Паризької Богоматері" (1831). Цей роман відбиває національну історію, він пов'язаний з актуальною сучасною проблематикою.

Кінець 20-х і 30-х років належить, поряд із двома десятиліттями вигнання (1851 -1870), до періодів творчої активності, незвичайної навіть для Гюго, У ці роки він зводив будову романтичної драматургії та театру, активно виступав у прозових жанрах, але разом з тим, не послаблялася й інтенсивність його поетичної творчості. У 30-ті й на початку 40-х років з'являються чотири його поетичні збірки - "Осіннє листя" (1836), "Пісні сутінок" (1837), "Внутрішні голоси" та "Промені й тіні" (1841). Крім того, багато поезій ввійшли до "Споглядань" - величезної двотомної збірки, опублікованої вже в період вигнання (1856).

Після Лютневої революції 1848 року та встановлення диктатури Луї Бонапартом Гюго залишає Францію і їде у вигнання. Він поселяється на острові в протоці Ла-Манш. З метою викрити і знеславити перед усім світом політичного авантюриста та його злочинний режим і тим самим сприяти їхньому скорому падінню в перший рік еміграції Гюго пише дві книги: "Наполеон Маленький" та "Історію одного злочину" - своєрідну викривальну хроніку перебігу подій під час державного перевороту 1851 року.

Саме в період вигнання завершується формування світогляду письменника. У перші роки вигнання, на острівці Джерсі, Віктор Гюго створює збірку "Карт" (1853), яка справедливо вважається вершиною його політичної поезії. На перший погляд, збірка справляє враження калейдоскопа реальних сценок і гротескно-карикатурних портретів, але є в ній чітко прокреслені смислові лінії і поля незвичайно високої емоційної напруги, котрі всьому цьому різнорідному матеріалові надають певної впорядкованості й завершеності.

Активно виступав Гюго під час вигнання також у прозових жанрах. У цей період з'явилося три романи: "Знедолені" (1862), "Трудівники моря" (1866) і "Людина, яка сміється" (1869). В усіх цих романах центральною виступає тема народу.

В. Гюго був не тільки великим поетом, але й активним громадсько-політичним діячем, який прагнув впливати на хід подій. Збірка "Грізний рік" (1872) являє собою своєрідну поетичну хроніку драматичних подій, що їх переживала Франція підчас Фран-ко-Прусської війни (1870-1871).

Творча активність Віктора Гюго не згасала до останніх років його довгого життя. Але він лишається і активним громадським діячем, і пристрасним публіцистом, невтомно бореться проти політичної реакції, суспільного зла й несправедливості.

В останній період творчості Гюго одна за одною з'являються його поеми та поетичні збірки: "Мистецтво бути дідусем" (1877), сатиричні поеми: "Папа" (1878), "Осел" (1880), "Всі струни ліри" (1888- 1893) та інші.

Помер Віктор Гюго 23 травня 1885 року. Його смерть була сприйнята французькою громадськістю як національна трагедія, а його похорон перетворився на грандіозну, справді всенародну маніфестацію, в якій взяли участь тисячі людей. Творчість Гюго міцно й назавжди увійшла до золотого фонду французької та міжнародної культури.

"Собор Паризької Богоматері"

25 липня 1830 року Віктор Гюго розпочав роботу над романом "Собор Паризької Богоматері". Книга вийшла в світу 1831 році, у тривожні дні холерних бунтів та розгрому архієпископського палацу паризьким народом. Бурхливі політичні події визначили характер роману, який, як і драми Гюго, був історичним за формою, але глибоко сучасним за ідеями.

Самий вибір епохи є важливим для розкриття основної ідеї. XV століття у Франції - епоха переходу від середньовіччя до Відродження. Але, передаючи за допомогою історичного колориту живе обличчя цієї динамічної епохи, Гюго шукає щось вічне, в чому всі епохи об'єднані. Так, на перший план висунуто собор Паризької Богоматері, котрий створювався народом віками. Народна засада буде визначати в романі ставлення до кожної дійової особи. Париж кінця XV століття - це готичні покрівлі, шпилі та невеличкі башти незліченних церков, похмурі королівські замки, вузькі вулички й широкі площі, де вирує народ під час заколотів та страт. Колоритні фігури людей з усіх верств середньовічного міста - сеньйори та купці, монахи та школярі, знатні дами у вишуканому вбранні та пишно вбрані мешканки міста, королівські ратники у блискучих латах, бродяги та жебраки в мальовничому лахмітті, зі справжніми чи підробленими виразками та покаліченням. Світ гнобителів - і світ пригноблених. Королівський замок Бастилія, дворянський дім Гонделор'є - і паризькі площі, нетрі "Подвір'я Чудес", де живуть знедолені.

У системі персонажів головне місце посідають три герої. Циганка Есмеральда своїм мистецтвом, усім виглядом дає насолоду натовпові. Вона далека від набожності, вона не відмовляється від земних утіх. У цьому образі найяскравіше відбито відродження зацікавленості людиною, котре стає головною рисою світосприйняття в нову епоху. Есмеральда нерозривно пов'язана з народом. Гюго застосовує романтичний контраст, відтінюючи красу дівчини образами низів суспільства, у змалюванні яких він використовує гротеск.

Протилежна засада в романі - образ похмурого негідника, архідиякона Клода Фролло (створеного після кардинал а-ката із "Маріон Делорм") відкриває багаторічну боротьбу Гюго проти церкви. Королівська влада та її опора - католицька церква - зображені в романі як ворожі народу сили. Розважливо-жорстокий Людовик XI дуже близький до галереї коронованих злочинців із драм Гюго. Почуття Клода Фролло дуже викривлені: любов, батьківська прихильність, жага до знань обертаються у нього егоїзмом та ненавистю. У ньому теж виражена одна із сторін людей Відродження. Але в першу чергу це людина середньовіччя, аскет, який з презирством ставиться до всіх життєвих утіх. Він відгородився від народного життя стінами собору та своєї лабораторії, і тому душа його перебуває у владі темних та злих пристрастей. Клод Фролло хотів би притлумити в собі всі земні почуття, що їх він вважає ганебними, і присвятити себе вивченню повного зведення людських знань. Але всупереч своєму запереченню людських почуттів, він сам покохав Есмеральду. Ця любов має руйнівний характер. Не маючи сил її здолати, Клод Фролло стає на шлях злочину, прирікаючи Есмеральду на муки та смерть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гюго Віктор: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІКТОР ГЮГО (1802-1885) Французьку літературу XIX століття неможливо уявити без Віктора Гюго. Творчість Гюго, найвидатнішого французького романтика, вождя французького романтизму, його теоретика, вражаюче багатогранна й розмаїта: він великий поет, прозаїк, драматург, до того ж літературний критик і бойовий, темпераментний публіцист. Віктор Гюго народився 26 лютого 1802 року в Безансоні.

# data[].attributes.headline
Матеріали підручника

# data[].attributes.subject
Матеріали підручника

# data[].attributes.body
ст.67-69
.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.

# data[].attributes.headline
ВІКТОР ГЮГО. "СОБОР ПАРИЗЬКОЇ БОГОМАТЕРІ". Позакласне читання

# data[].attributes.subject
ВІКТОР ГЮГО. "СОБОР ПАРИЗЬКОЇ БОГОМАТЕРІ". Позакласне читання