# data[].attributes.body
I skal mindst vælge to styk synspunkt materiale ud over "Danskhed er en moderne opfindelse" (videnskab.dk).
Nedenfor finder I materiale, der forklarer danskhedens fremvækst i 1800-tallet. Nogle tekster lægger vægt på samfundsforandringer, og andre tekster lægger vægt på kunstnernes betydning for udviklingen og historiebrug.

Diskuter, hvorfor national identitet blev vigtigt i 1800-tallet, og vurdér hvilken rolle litteraturen (og kunsten?) spillede

# data[].attributes.body
I dansk skal I udarbejde en digtanalyse af en fædrelandssang. Derudover skal I vælge to andre kildematerialer. Det kan være Orla Lehmann: "Danmark til Eideren". I må vælge malerier, sange, taler, resolutioner...
Nedenfor finder du kilder til henholdsvis dansk identitet og til overgangen til demokrati (og Treårskrigen).

Undersøg hvordan national identitet kommer til udtryk i 1800-tallets Danmark. Du skal lave en digtanalyse af en fædrelandssang og en historisk kildekritisk analyse af to selvvalgte kilder.

# data[].attributes.body
Vælg en af de nedenforstående fremstillingsmaterialer. Dette materiale skal du anvende sammen med "Danmarkshistorisk Overblik" til at skrive din redegørelse. Du kan ligeledes anvende "1800-tallet på vrangen" (dr.dk/undervisning) og "Historien om Danmark - Grundloven, folket og magten" (dr.dk/undervisning). I må ligeledes gerne supplere med viden fra Fokus 2, men kun i mindre omfang.

Redegør kort for centrale historiske begivenheder i første halvdel af 1800-tallet i Danmark og karakteriser nationalromantikken som litterær strømning.

# data[].attributes.body
Nationale identiteter

# data[].attributes.headline
Danmarkshistorie - dannelse og forandring, s. 167-176

# data[].attributes.subject
Danmarkshistorie - dannelse og forandring, s. 167-176

# data[].attributes.body
Guldalder og romantik

# data[].attributes.headline
Hvorfor har vi nationalmelodier? (videnskab.dk)

# data[].attributes.subject
Hvorfor har vi nationalmelodier? (videnskab.dk)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I Danmark er det en særlige tradition, at alle danskere i Parken brøler med, når fodboldlandsholdet synger 'Der er et yndigt land'.

Vi kender alle vores nationalmelodi. Men hvorfor har vi den i grunden? Og hvorfor har andre lande også melodier, der repræsenterer dem, for eksempel ved slutrunder i fodbold?

De spørgsmål har Videnskab.dk's læser Heino Nielsen grublet over. Han har skrevet til Spørg Videnskaben, der fluks sender spørgsmålet videre til Jens Henrik Koudal, der forsker i folkemusik og nationalsange ved Dansk Folkemindesamling.

"Uha, det er en længere historie," siger han, da han hører spørgsmålet.

1800-tallets borgerlige søgte det nationale

Historien begynder nemlig et andet sted, end da H.E. Krøyer i 1830'erne sætter pennen på papiret og skriver melodien til 'Der er et yndigt land'.

Spørg Videnskaben Classic

Vi skal tilbage til starten af 1800-tallet. På det tidspunkt begyndte intellektuelle borgere i Europa at interessere sig for de nationale særtræk, der adskilte landene fra hinanden.

"På det tidspunkt opstod de borgerlige ideer om nationer med samme sprog, kultur og historie," fortæller Jens Henrik Koudal.

Datidens europæiske kunstnere og intellektuelle gik i gang med at søge efter deres nationale identiteter. Den tyske filosof Herder mente, at identiteten især fandtes i historien - folkets fælles historie. Og det var en tanke, som vandt indpas.

Også i Danmark læste tidens fremmeste intellektuelle Herder. Nogle kastede sig derefter over fortidens litteratur, imens andre begyndte at indsamle folkeviser.

Kongerne havde kongehymner

På samme tidspunkt havde konge- og fyrstendømmer særlige kendingsmelodier.

"De europæiske kongehuse lod sig repræsentere med musik. På samme måde som et land havde et rigsvåben, havde det en kongehymne, typisk en march," fortæller Jens Henrik Koudal.

I Danmark var den hymne 'Kong Kristian', som stadig spilles i dag, når kongehuset deltager i officielle arrangementer.

Men de nye borgerlige ideer tog udgangspunkt i, at folket - og ikke kongen - var nationens rygrad. Derfor mente mange borgerlige i Europa, at deres nationer ikke skulle repræsenteres af en melodi, der hyldede kongen.

Melodien var inspireret af folkemusikken

Også i Danmark gjorde man sig de tanker, og det endte med, at 'Der er et yndigt land' blev skrevet. Så kunne de borgerlige bruge den i stedet for 'Kong Kristian'.
Melodien var inspireret af folkeviser, som blandt andet digterpræsten N.F.S. Grundvigs søn, Svend Grundtvig, havde indsamlet.

Det samme skete i andre europæiske lande: Borgerskabet skrev nye, borgerlige nationalsange.

Andre lande droppede folkemusikken

Men ikke alle melodier blev - ligesom den danske - skabt med inspiration fra folkemusikken. Melodien til Tysklands 'Deutschland über Alles' var for eksempel oprindeligt en kejserhyldest. Kun teksten blev ændret.

Heller ikke den franske 'Marseillaisen' blev skrevet med direkte inspiration fra folkemusik. Den melodi blev lavet efter den franske revolution, og den skulle derfor markere noget helt nyt. Og hverken folkeviser eller kongehymner var nye.

"Staten skulle med den melodi vise, at den kunne selv efter at have smidt enevælden på porten," fortæller Jens Henrik Koudal.

Der er forvirring omkring kongehymnen

Som en krølle på hele historien fortæller Jens Henrik Koudal, at der stadig den dag i dag kan opstå forvirring om, hvilken melodi et land skal lade sig repræsentere sig af: Kongehymne eller nationalsang.

"En nationalsang bruges til to ting. Den skal være symbol for staten, og den skal repræsentere folket som fædrelandssang," siger Jens Henrik Koudal.

Han fortæller, at kongen og staten oprindeligt var det samme, så staten Danmark blev for eksempel repræsenteret med 'Kong Kristian'.

Men danskerne har efterhånden taget 'Der er et yndigt land' til sig. Så den bruges ofte som landets kendingsmelodi. For eksempel ved sportsstævner. Så i sidste ende kan der opstå uenighed om, hvilken melodi, der er den 'rigtige' at bruge.

Forskellige sportsgrene bruger forskellige melodier

"Nogle idrætsgrene har derfor holdt fast i Kong Kristian - eksempelvis skydning og kajak. Men i fodbold er det utænkeligt, at der bliver spillet andet end 'Der er et yndigt land' i Parken," fortæller Jens Henrik Koudal.

Således oplyste om nationalmelodiernes oprindelse takker Spørg Videnskaben Heino Nielsen for det gode spørgsmål og sender ham en T-shirt som tak.

Går du også og grubler over et spørgsmål, skal du endelig sende det til Spørg Videnskaben ved at skrive til sv@videnskab.dk.

# data[].attributes.attachment_link.description
I Danmark er det en særlige tradition, at alle danskere i Parken brøler med, når fodboldlandsholdet synger 'Der er et yndigt land'. Vi kender alle vores nationalmelodi. Men hvorfor har vi den i grunden? Og hvorfor har andre lande også melodier, der repræsenterer dem, for eksempel ved slutrunder i fodbold?

# data[].attributes.headline
Brug af sange i nationalopbygningen. Artikel af Inge Adriansen

# data[].attributes.subject
Brug af sange i nationalopbygningen. Artikel af Inge Adriansen

# data[].attributes.headline
Nationalisme, krig og demokrati, s. 6-51

# data[].attributes.subject
Nationalisme, krig og demokrati, s. 6-51

# data[].attributes.body
Den danske stat 1814-1848, Befolkning og erhverv 1814-1850, Dansk identitet & Nationalliberalismen

# data[].attributes.headline
Overblik - Danmarkshistorie i korte træk, s. 79-89

# data[].attributes.subject
Overblik - Danmarkshistorie i korte træk, s. 79-89

# data[].attributes.body
Danmark fra helstat til nationalstat

# data[].attributes.attachment_link.title
Overblik. kap.7.Danmark fra helstat til nationalstat.pdf

# data[].attributes.headline
Intet Parti har patent på danskheden. Interview med Inge Adriansen. Kristeligt Dagblad

# data[].attributes.subject
Intet Parti har patent på danskheden. Interview med Inge Adriansen. Kristeligt Dagblad

# data[].attributes.body
Forskellige samfundsmæssige forklaringer på danskhedens gennembrud.

# data[].attributes.headline
"Der er et Yndigt Land" af Adam Oehlenschläger, 1819

# data[].attributes.subject
"Der er et Yndigt Land" af Adam Oehlenschläger, 1819

# data[].attributes.attachment_link.description
Den danske nationalmelodi, "Der er et Yndigt Land", er skrevet af Adam Oehlenschläger (1779-1850) under titlen "Fædrelands-Sang" i 1819. Oplevelsen af økonomisk og moralsk sammenbrud i 1800-tallets første par årtier danner baggrund for nationalromantikken i Danmark, og sangen er et eksempel på den voksende nationale identitetsforståelse i den nationalromantiske digtning.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Et nationalt sprog er reelt en dialekt med hær og flåde, dvs. en dialekt, der er blevet forbundet med en stat

Sprogforestilling
Det middealderlige Europa var præget af en mangfoldighed af lokale sprog og dialekter. Vest- og Centraleuropa udgjorde én sammenhængende kulturkreds, holdt sammen af et forholdsvis tyndt, men overordentlig stramt og hierarkisk organiseret lag af kirkeligt uddannede, der talte og skrev latin.
Den ortodokse kristendom i Østeuropa var fra starten mere åben over for de lokale sprog, da den byzantinske kirke med sæde i Konstantinopel hverken kunne eller ville hævde samme sproglige ensretning, som Paven i Rom. Græsk havde af gode grunde en stærk stilling som Det nye Testamentes sprog, men ved siden af græsk trivedes et tredje, overnationalt kultursprog, der i henseende til funktion og udbredelse tåler sammenligning med græsk og latin, kirkeslavisk eller oldbulgarsk.
Det var udviklet af to byzantinske munke, Kyrillos og Metodios, der i 800-tallet skabte et alfabet for de slaviske sprog, det kyrilliske. I takt med udbredelsen af kristendommen i dens ortodokse, byzantinske skikkelse, skabtes en middelalderlig litteratur på dette sprog. Dette nye slaviske kultursprog anvendtes af alle de ikke-græske østeuropæiske folkeslag, som antog den byzantinske kristendom. Næsten alle - bulgarere, serbere, russere - talte en form for slavisk; men også de romansk-talende rumænere benyttede i ældre tid dette slaviske kultursprog. Sprognormen holdt sig fælles til et stykke ind i 1500-tallet, hvorefter den begyndte at dele sig op i forskellige nationale varianter, først og fremmest den russiske.

Den europæiske kulturkreds anvendte altså indtil slutningen af 1400-tallet primært tre overnationale skriftsprog, latin, græsk og kirkeslavisk. Allerede tidligere var der dog udviklet nationale skriftsprog i mange europæiske lande, de såkaldte vernakulære sprog. Men der var ingen centrale regler for hverken grammatik, syntaks eller stavning. Det kom først med opfindelsen af bogtrykket.
Denne opfindelse, der stammer fra det kulturelt og politisk centraliserede Kina, fik enorme og uforudsete følger i Europa. Den revolutionære kombination af bogtrykkerkunst og tidlig forlagskapitalisme kaldes af en fremtrædende, moderne nationalismeteoretiker Benedict Anderson for print-capitalism.
Både sproglig mangfoldighed og bogtryk havde eksisteret i Vesteuropa før kapitalismen. Men med kapitalismens indtrængen på dette område indtrådte behovet for stadig ekspansion af markedet. Det første som blev mættet var det latinske marked, som kun få ud over de højere uddannede havde adgang til. For at fastholde og udvide produktionen var bogtrykkerkapitalismens 'forlæggere' henvist til at søge nye markeder. Det skete i form af bøger på de såkaldte modersmål (vernaculars). Dog var de nødt til at samle modersmålene til et mindre antal trykte sprog, da de enkelte sprog ikke var udbredte nok til at udgøre et marked i sig selv. I dag ville vi kalde de fleste af disse oprindelige sprog for dialekter. Men der er ingen logisk tilfredsstillende definition af forskellen på et sprog og en dialekt. Et nationalt sprog er reelt en dialekt med hær og flåde, dvs. en dialekt, der er blevet forbundet med en stat. Deraf følger magt til at fastsætte sproglige normer. En magt der på et givet tidspunkt kodificeres i en 'national' ordbog.

Hele dette forløb var præget af 'tilfældighed'. Med dette begreb, som er en terminus technicus for historikere og erfaringsmæssigt let misforstås, menes ikke, at hvilken som helst sproglig norm kunne forbinde sig med et hvilket som helst område. Tilfældighed betyder, at resultatet af processen ikke kunne forudsiges med lovmæssig sikkerhed på forhånd. Omvendt indebærer det, at når processen én gang er sket, kan resultatet godt forklares. Med det resultat at flertallet i eftertiden troede, at det umuligt kunne være gået anderledes.
For at få et fuldt billede af udviklingen burde man derfor studere et antal af de sprog, som ikke slog igennem og blev 'nationale sprog'. Men det er i sagens natur vanskeligt, da det at de ikke sejrede og blev skriftlige indebar, at de ikke efterlod sig skriftlige vidnesbyrd, 'kilder'. Og hvis de havde haft en litteratur i middelalderen taler al sandsynlighed for, at denne er bevaret på latin - eller et andet af de dominerende kultursprog.

De trykte sprog lagde ifølge Benedict Anderson grunden til de moderne nationer på tre måder.
For det første skabte de et kommunikationsfællesskab under latin, men over de talte lokale sprog eller dialekter. Gennem dette fællesskab blev folk bevidste om deres eget sprog og de mange andre mennesker, der delte det med dem. Dette abstrakte fællesskab kalder han for et 'forestillet' eller 'imagineret' fællesskab (deraf titlen på hans bog Imagined Communities). Samtidig blev man bevidst om eksistensen af andre sprog, hvilket skabte den vi/de følelse, der er så central en del af den nationale bevidsthed (og nationalismen).
For det andet medførte bogtrykkenes antal og behov for standardisering en vis konservatisme. I middelalderen - og givetvis også tidligere, men der ved vi blot kun meget lidt om sprogudviklingen med sikkerhed - ændrede sprogbrugen sig hastigt. Men fra begyndelsen af den moderne epoke blev sprogene frosset fast i stadig stigende grad.
Egentlig er det et paradoks, at vor tid, der er karakteriseret af radikale ændringer på næsten alle felter, kun er mulig ved ekstrem konservatisme på det sproglige område. Denne konservatisme fik den utilsigtede, ekstra konsekvens, at sprogene kom til at virke 'urgamle' (dvs. ældre end én selv) og dermed producerede den forestilling om 'antikvitet' eller historiske 'rødder', der er så vigtig en ingrediens i al nationalistisk ideologi.
For det tredje medførte samlingen af de lokale modersmål til trykte sprog en privilegering af nogle gruppers sprog i forhold til andre. På langt sigt blev det årsag til oprørsk nationalisme blandt de underprivilegerede.

Kombinationen af sproglig mangfoldighed, bogtryk og kapitalisme i form af de trykte sprog skabte således mulighed for at tænke nationen som fællesskab, der gik videre end familie, slægt, klan og lokalsamfund. Kort sagt den moderne nation, der er et fællesskab som pr. definition omfatter flere end man nogensinde vil komme til at møde personligt. Det er årsagen til at Benedict Anderson kalder nationen for et 'forestillet' fællesskab. Vi taler om nationen, som om alle er i familie, af samme 'blod', selv om det ikke er tilfældet.
Selv en lille nation er et forestillet og abstrakt fællesskab, da den i princippet også omfatter de døde og de endnu ikke fødte.
Det er et abstrakt fællesskab, som man kun kan holde i live ved hjælp af såkaldt 'kunstige' medier, folkelige bogtryk, aviser, ugeblade, radio, tv. Den nationale integration i centralt regi styrkedes i stadig stigende grad til og med udbredelsen af de nationale tv-kanaler i 1950'erne og 60'erne.
Derefter er udviklingen tilsyneladende vendt, således at det internationale informationssamfund efterhånden repræsenterer en udfordring til de nationale fællesskaber. Men det er en anden historie.

# data[].attributes.attachment_link.description
Et nationalt sprog er reelt en dialekt med hær og flåde, dvs. en dialekt, der er blevet forbundet med en stat Sprogforestilling Det middealderlige Europa var præget af en mangfoldighed af lokale sprog og dialekter. Vest- og Centraleuropa udgjorde én sammenhængende kulturkreds, holdt sammen af et forholdsvis tyndt, men overordentlig stramt og hierarkisk organiseret lag af kirkeligt uddannede, der talte og skrev latin.

# data[].attributes.body
Diverse fædrelandssange og malerier.

# data[].attributes.body
Kilder:
- Resolutionen fra Casinomødet (20. marts 1848)
- Orla Lehmanns beretning om Casinomødet
- Lundbye om folkeoptoget til kongen (21. marts 1848)
- Søren Kirkegaard om folkeoptoget
- Martin Hammerrich: Brev om ånden fra 1848 (26. marts 1848)
- Peter Faber: "Den gang jeg drog afsted" (1848)

# data[].attributes.headline
En lang række kilder om danskhed i 1800-tallet

# data[].attributes.subject
En lang række kilder om danskhed i 1800-tallet

# data[].attributes.body
Fra nomos.dk

# data[].attributes.attachment_link.title
NOMOS - Dansk identitetshistorie: 1807-1848

# data[].attributes.attachment_link.description
Dansk identitetshistorie - Kildearkivet Skræp

# data[].attributes.body
'Dansk Identitet' i 'Nationalisme, krig og demokrati' af Walter Boss, Arne Johansen og Søren Kofod (Gyldendalske boghandel, 1999), s 31-32

# data[].attributes.headline
Ernest Gellner: Nationalstaten og nationen. Hvad kom først?

# data[].attributes.subject
Ernest Gellner: Nationalstaten og nationen. Hvad kom først?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ifølge de herskende strømninger i moderne nationalismeforskning er det en nødvendig forudsætning for udvikling af en kollektiv national identitet, at der findes en borgerlig offentlighed, der er i stand til at formulere og formidle den fælles identitet. En sådan opstod i Europa - og i Danmark - først for alvor omkring midten af 1700-tallet. Dertil kommer også, at der i den del af nationalismeforskningen, der kan betegnes som modernistisk orienteret, hersker udbredt enighed om at sætte udviklingen af nationalisme knyttet til statsdannelser i forbindelse med den såkaldte dobbelte revolution omkring 1800 - dvs. kombinationen af de store folkelige politiske bevægelser og den industrielle revolution - samt den deraf følgende fremvækst af borgerlige demokratier med dertil horende vækst i den borgerlige offentlighed. De fleste nationalismeforskere tidsfæster derfor den begyndende udvikling af nationalfølelse i moderne forstand til f0rste halvdel af 1800-tallet. Udviklingen af en kollektiv nationalfølelse opfattes med andre ord almindeligvis som et moderne fænomen, og maske endda ligefrem som et produkt af moderniseringen.

I fuld overensstemmelse dermed tidsfæster danske identitetsforskere almindeligvis udviklingen af en specifik kollektiv følelse af danskhed til slutningen af 1700-tallet. De mener således at kunne påvise klare indicier på en sådan udvikling fra 1770erne med den for omtalte Indfødsretslov af 1776 som omdrejningspunkt, selv om det i dette tilfælde som anført måske snarere var en helstatspatriotisme end en særlig dansk nationalfølelse, der her fandt udtryk.

Enkelte er mere specifikke og henlægger udviklingen af den danske nationalstat til tiden omkring 1. Slesvigske Krig 1848-50. De hævder således, at det især var deltagelsen i denne, der gjorde danskerne danske. Da landsoldaterne, syngende de til lejligheden komponerede patriotiske kampsange, marcherede ud til kamp mod den fælles fjende, blev de for første gang for alvor klar over, at de ikke bare var sjællandske, fynske eller jyske bønderkarle, men danskere, der sammen kæmpede for et fælles mål mod en fælles fjende.

Blandt danske historikere er der med andre ord bred enighed om, at den danske nationalstat i realiteten opstod i første halvdel af 1800-tallet, og at landets indbyggere blev sig bevidste som danske i samme periode. Hertil må så lægges de særlige træk, som i årene efter nederlaget i 1864 føjedes til signalementet af danskheden. Dette skal ikke her yderligere uddybes; i stedet skal det forsøges med udgangspunkt i James Mellons indledningsvis skitserede stammetese at føje en ekstra dimension til denne opfattelse.

Udgangspunktet for denne tilføjelse er en fornemmelse af, at ovennævnte tidsfæstelse af den moderne danskheds opståen i visse henseender virker for snæver. Den støtter sig nemlig udelukkende på nationalismeopfattelsen inden for den modernistiske skole og baserer sig i alt væsentligt på en dem mod os-problematik som den væsentligste drivkraft. I første omgang således harmen mod englænderne efter overfaldene pa København i 1801 og 1807 og deres ran af fladen det florissante Danmarks stolthed og egentlige livsgrundlag samt i anden runde det nærmest permanente modsætningsforhold til Tyskland.

Uanset at disse begivenheder givetvis har en betydelig forklaringsværdi, er de alligevel ikke tilstrækkelige til at forklare den særlige moderne danske selvforståelse og livsform stammetrækkene som James Mellon fandt så karakteristiske. Den form for danskhed, der udviklede sig i løbet af 1800-tallet, var nemlig en slags spejlingsdanskhed, der opstod som modbillede til udefrakommende fjender. Den udviklede sig billedlig talt i granatregnen under Københavns bombardement og i skyttegravene under de slesvigske krige. Der var med andre ord tale om en danskhed med klare fronter og ikke mindre klare fjendebilleder.

Det særlige danske fællesskab baseret pa en stammefølelse, som James Mellon tydeligvis ikke upåvirket af grundtvigske tankegange og den socialdemokratisk-radikale konsensustænkning beskrev, kunne maske derimod bedre sammenlignes med et lejrbål, hvor omkring fællesskabets medlemmer sidder i tæt rundkreds, skulder ved skulder med ryggen mod mørket uden for bålets lyskreds, mens de luner sig ved trygheden, fællesskabsfølelsen og varmen fra det store fælles bal. Et fællesskab af denne sluttede karakter er ifølge sagens natur ikke rettet mod nogen specifik ydre fjende, men søger i stedet fælles beskyttelse mod alle de ukendte kræfter derude i mørket, der vil kunne true fællesskabets sikkerhed og sammenhold. Her er altså ikke tale om en vi og de-reaktion, men snarere om en indadvendt os-os-tankegang. Dette postulerede særlige lejrbålstræk i den danske adfærd og vor made at indrette os med hinanden pa kan således kun vanskeligt forklares af de modernistiske nationalismeteorier og den deraf følgende tidsfæstelse af danskhedens opståen til første halvdel af 1800-tallet. Dertil kommer også, at denne gængse nationalismeskematik nødvendigvis har måttet se bort fra en række ældre indicier på en begyndende udvikling af en specifik danskhedsfølelse.

Det gælder således de ovennævnte træk fra slutningen af 1600-tallet i kølvandet på nederlaget i svenskekrigene og det politiske systemskifte i 1660, som sammenlagt peger i retning af, at der identitetsmæssigt var noget i gære allerede da. Men sådanne ældre træk kan vanskeligt rummes inden for de modernistiske nationalismeteorier, der som nævnt alle tager deres udgangspunkt i Den franske Revolution og industrialiseringen. Det kan de derimod inden for den såkaldte primordialistiske skole i nationalismeforskningen, hvis forende navn er den britiske sociolog og nationalismeforsker Anthony D. Smith. Tilhængere af denne skole afviser ganske vist ikke modernisternes konklusioner om, at de moderne nationer er resultat af de processer, der i hovedsagen fuldbyrdedes i århundredet efter Den franske Revolution. Men til gengæld henleder de opmærksomheden pa, at disse moderne nationer ofte samtidig blev modelleret over et eller flere i forvejen eksisterende langt ældre fællesskaber, af Smith betegnet som ethnier.

Sådanne ethnier er ifølge Smith karakteriseret ved at have et kollektivt navn, en myte om en fælles afstamning, en nærværende og normgivende historie, en særlig kultur, en tilknytning til et bestemt territorium og mere eller mindre udviklede former for indbyrdes solidaritet. Og den primordialistiske skoles påstand er da, at studiet af disse ældre fællesskaber må inddrages for at få et fyldestgørende billede af de moderne nationer. Derved skærpes også opmærksomheden omkring de moderne nationers indbyrdes forskellighed. Der gives jo i verden nationer, der har deres historiske udgangspunkt i selve nationsdannelsesprocessen - som f.eks. Brasilien og USA, der inden for deres grænser er i stand til at rumme meget store forskelligheder. Og der findes nationer, som er opstået på grundlag af en enkelt ethnie af betydelig side som f.eks. Danmark efter 1864 og Island, der kun vanskeligt kan tolerere si store forskelligheder. Mellem disse to yderpunkter findes der talrige blandingsformer.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tekst 3: Ernst Gellner: Nationalstat og nation hvad kom først? (uddrag) - Forlaget Columbus

# data[].attributes.attachment_link.description
Ifølge de herskende strømninger i moderne nationalismeforskning er det en nødvendig forudsætning for udvikling af en kollektiv national identitet, at der findes en borgerlig offentlighed, der er i stand til at formulere og formidle den fælles identitet. En sådan opstod i Europa - og i Danmark - først for alvor omkring midten af 1700-tallet.

# data[].attributes.attachment_link.title
Petition til Frederik 7. fra Borgerrepræsentationen 20. marts 1848

# data[].attributes.attachment_link.description
Ønsket om et konstitutionelt styre med en fri forfatning blev blandt andet debatteret af Københavns Borgerrepræsentation på et møde den 20. marts. Der var en ophedet stemning i København denne dag, da der var kommet efterretninger om, at stænderforsamlingerne i Slesvig og Holsten på et fælles møde i Rendsborg havde vedtaget at kæmpe for et uafhængigt Slesvig-Holsten.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Orla Lehmann bliver betragtet som en af danmarkshistoriens bedste talere. Et eksempel på hans styrkefulde stil er den tale han holdt ved det nationalliberale møde i teatersalen Casino den 20. marts 1848. Mødets formål var at vinde støtte til en adresse (skriftlig henvendelse) til kongen, der krævede indsættelsen af et ministerium med yngre handlekraftige ministre, der kunne give landet en fri forfatning og knytte Slesvig nærmere til kongeriget. Orla Lehmann havde formuleret adressen, som samme dag var blevet vedtaget af Københavns Borgerrepræsentation.

Mødet fandt sted i en tid med store politiske omvæltninger. Kampen for en fri forfatning havde varet i en årrække, men blev intensiveret af februarrevolutionen i Paris i 1848, som mange steder i Europa medførte revolutioner. Denne kamp var nært forbundet med en fremvoksende nationalisme, der i Danmark især centrerede sig om Slesvigs tilhørsforhold. Nationalliberale danskere ville have Slesvig tæt knyttet til Danmark, og nationalliberale tyskere så gerne et samlet Slesvig-Holsten tæt knyttet til den tyske sag. Casinomødet skulle således oprindelig have været afholdt den 22. marts, men det blev rykket frem, da rygter om et nationalt tysk-sindet oprør i Slesvig-Holsten nåede til København.

Orla Lehmanns tale ved Casinomødet blev modtaget med stor jubel, og de ca. 2500 deltagere vedtog, at Københavns borgere skulle opfordres til at følge Borgerrepræsentationen, da den næste dag skulle aflevere adressen til kongen. Omkring 15.000 mennesker fulgte denne opfordring og afleverede adressen til Frederik 7. (1808-1863). Her proklamerede kongen, at han allerede havde opfyldt kravene og indsat Martsministeriet med deltagelse af fire nationalliberale, deriblandt Orla Lehmann. Enevælden var faldet.

Folketoget, der endte med indsættelsen af Martsministeriet, fik en selvudnævnt provisorisk regering i Kiel til at erklære, at kongen havde mistet sin frihed, og at hertugdømmerne derfor var uden regering. Prinsen af Nør indtog derfor den vigtige fæstning i Rendsborg, og hermed var borgerkrigen 1848-51 endegyldigt en realitet.

Nedenfor er talen ved Casinomødet gengivet i sin fulde længde.

Orla Lehman, illustration fra Danmarks
Riges Historie (1896-1907).

Det er ikke som Taler, jeg her tager Ordet, men som dansk Mand, der føler varmt for sit Fædreland - som den, der fra Barnsben har vidst, at én stærk Villie er mægtigere end tusinde villieløse Mennesker, og der nu mere end nogensinde føler, at det ikke er "Begavelse", men Villie, hvorpaa det hidtil har skortet, og at det kun er Villie, som nu kan frelse os.

Ja, mine Herrer, der er Fare paafærde! Vor Præsident har i dette Øieblik meddelt Dem de Efterretninger, som i dag ere ankomne fra Kiel; jeg kan tilføie, at efter al Sandsynlighed Rendsborg Fæstning allerede er i Fjendevold.

Men, vil man sige, er det andet end Rygter? Ved man da ikke, hvorledes Rygtet altid overdriver? Er det besindigt at bygge følgerige Skridt paa saa løs en Grund? Vilde det ikke være forstandigere at vente til man kan se klart?

Saaledes hører jeg de saakaldte "besindige" og "forstandige" Folke spørge. Jeg kunde da svare, at i det Mindste det Væsentlige i disse Efterretninger er bygget paa troværdige Øienvidners Fortælling; men jeg vil hellere, for at gaa fuldkommen sikkert, aldeles se bort fra alle disse nyeste Efterretninger, som jo endnu kun ere "Rygter". Lad os da kun holde os til Stillingen, saaledes som den foreligger i utvivlsomme ubestridte og ubestridelige Kjendsgjerninger. Hvilken er da denne Stilling?

Slesvigholsteners program er klart og sikkert: Slesvig og Holsten suveræne Stater, uadskillelig forbundne og som Følge deraf Slesvigs Optagelse i det tydske Forbund og dernæst det dynastiske Baand - det eneste, som derefter endnu vilde knytte det til Danmark - i færd med at briste, idet kun Mandsstammen kan herske i Slesvigholsten.

Det er den Lære, som i Begyndelsen vel kun udklækkedes i Enkeltes Studerekammer, men som ved mange Aars uforstyrrede Agitationer nu er bragt saa vidt, at den er trængt ned i Folket og op i de høieste Regjeringskredse. Ikke sandt, mine Herrer, dette er ikke et Rygte bragt af den sidste Post, men det er en Kjendsgjerning, som er voxet op for vore Øine igjennem mange Aar.

Denne Lære er falsk - vil man sige - lad os derfor gjendrive den! Jeg svarer, at trods alle vore Gjendrivelser er denne Lære bleven til en Villie, og Villie kan ikke gjendrives med Fraser, men kun med Villie.

Derfor sagde jeg, at det, hvorpaa det nu kommer an, det er ikke Argumenter, men Villier. Fordrer man Beviser for, at Slesvigholstenernes Lære ikke kan gjendrives med Ord, men kun med Handlinger, da skal jeg blandt alt det Meget, der her er til Raadighed, kun henvise til den ene Kjendsgjerning, at den slesvigske Stænderforsamling næsten enstemmig har forlangt Slesvigs Optagelse i det tydske Forbund.

Er ikke ogsaa dette en Kjendsgjerning, og er den ikke saa betegnende, at vi ikke have andet end vidnesbyrd Behov? Nei, svare de, som under Besindighedens Maske ville skjule deres Kleinmodighed - dette Forlangende er ikke blot uretfærdigt, men i den Grad utilstedeligt, at der ikke er mindste Fare for, at det vil blive indrømmet. Naar Alt kommer til Alt, er det jo kun en Bøn til Kongen, i hvis Haand Afgjørelsen ligger, og vi ere visse pa, at han vil afslaa det.

Ganske vist; det vide Slesvigholstenerne ligesaa godt som vi. Derfor have de ogsaa itide været betænkte paa at drive det igjennem med det Onde, naar det ikke vil gaa med det Gode.

Er det et Rygte, eller er det en vitterlig Kjendsgjerning, at de i Nortorf have holdt Revu over deres Mandskab og lige for de danske Dragoners Øine have drøftet det Spørgsmaal, om Oprøret skulde begynde Strax eller foreløbig udsættes? Og hvorfor blev det udsat? En af de Indviede i det dengang afholdte Krigsraad har betroet Verden, at det var fordi Forbundsforfatningen dengang gjorde det til Pligt for Nabostaterne at besætte Holsten, saasnart der udbrød Oprør i samme.

Den Frygt skal sandelig nu ikke holde Slesvigholstenerne tilbage - nu, da Forbundsdagens Aag er knækket, saa at det snarere er Friskarer end Exekutionstropper, de kunne vente sydfra. Ja, mine Herrer, siden Forsamlingen i Rendsborg blev afholdt, er der endog kommet Efterretning om, at hint gamle Politi- og Militær-Tyrannies Kapitolium, det Metternichske Regimente, selv i Wien er kastet til Jorden.

Med saadanne Kjendsgerninger for Øie ville derfor vistnok selv de Besindigste og Forsigtigste maatte indrømme, at vi staa ligeoverfor et Oprør, hvis vedkjendte Formaal er det danske Riges Opløsning.

Handsken er kastet, og det danske Folk maatte være en feig og vanslægtet Yngel, om den ikke freidig optog den. Tærningen er kastet, og hvor store end de Farer ere, som fra alle Sider omleire os, saa er det dog med Jubel, jeg hilser Afgjørelsens Stund.

Ja, mine Herrer, med Jubel, fordi den Uvishedens og Raadvildhedens kvalme Lummerluft, der har søvndysset det danske Folk, var dødbringende, og fordi det alvorsfulde Kald, der nu ruller hen over vore Hoveder, vil vække os til Liv, til Daad, til Seir og Hæder.

Dette er altsaa Stillingen: hist en stærk og velorganiseret Folkevillie med kløgtige, dristige, vel adlydte Førere, baaret af Tidens Medbør, støttet af det revolutionære Tydsklands vildt gjærende Kræfter.

Saaledes hist; men her? En ung, uprøvet Konge, som nys med Kronen har arvet et splidagtigt Rige paa Opløsningens Rand, og som nu medens Omvæltningens Storme fare hen over hele Europa, saa at selv de mægtigste Mænd tabe Besindelse og Fodfæste, og selv de fasteste Indretninger synke i Grus, staar ligeoverfor en Opgave saa overvældende tung, at selv den Stærke derunder kunde synke i Knæ.

Sikkert har Kongen intet høiere Ønske end Rigets Frelse og Folkets Vel; men naar en Konge under ingen Omstændigheder kan undvære kraftige og dygtige Raadgivere, hvor meget mindre da under Forhold som disse.

Hvem er det da, som nu skulle besværge den frembrydende Storm? Det er Mænd, som ere blevne gamle og graa under det daglige Slid med at fyldestgjøre Forvaltningens smaa daglige Behov ved Hjælp af Reskripter og Resolutioner, men hvis hele Statsmandsvisdom har indskrænket sig til at lukke Øinene for den Fare, de selv have opammet, idet deres Svaghed har opmuntret Angrebet, og idet deres onde Samvittigheds Harme har vendt sig mod dem, fra hvem de ene kunde vente Hjælp.

Og hvem ere de, der nu skulle lægge den brede Grundvold for det danske Folks Frihed, som ene kan vække alle dets slumrende Kræfter til Høisind og Stordaad? Det er de Mænd, som hidtil med smaalig Forbittrelse have forfulgt enhver fremspirende Frihedslængsel - i god Overensstemmelse med det Undertrykkelsessystem, som længe har tynget paa Europa, men som nu overalt er bleven knækket - jeg haaber for bestandig.

Det vilde være overmenneskeligt at vente - ja, det vilde være umenneskeligt at fordre, at de skulde have Mod og Kraft til at bryde det fordrævelige System, hvis Medskyldige de ere.

Jeg vil ikke imod dem paakalde Historiens Fordømmelse; thi jeg er overbevist om, at det ikke er af Mangel paa Kjærlighed til Konge og Fædreland, de have syndet, men af Mangel paa Fremsyn og Karakter. Men paa den anden Side er Fædrelandets Frelse en for alvorlig Sag til at godmodige personlige Hensyn her kunne komme i Betragtning.

Det er da endelig ikke noget saa Uhørt, at en ny Tid og nye Opgaver fordre nye Mænd. Men Sagen haster og Tiden trænger; thi de slesvigholstenske Udsendinge tør ikke ved Kongens Side forefinde de Mænd, med hvilke de nu i en Menneskealder saa forargelig have trukket omkring. Sagen haster og Tiden trænger; thi det danske Folk staar nu Ansigt til Ansigt med en Opgave, hvor det gjælder Liv og Død, og det kan ikke betro sig til en Regjering, som er forladt af Guder og Mennesker, paa hvem Ingen tror, ikke engang - de selv.

Det, som Stillingen kræver, er ikke blot nye Ministre, men et nyt Ministerium. Hidtil have vi egentlig aldrig havt et saadant. Den, som var udnævnt til Minister, han blev i Embedet, indtil han døde eller blev saa affældig, at han ikke længer paa en Bærebør kunde bringes op i Statsraadet; kom der saa en ny, saa kom der rimeligvis lidt mere Ungdomskraft, maaske lidt større Dygtighed, men Systemet blev det samme, og enten han vilde eller ikke, maatte Efterfølgeren ned i sin Forgængers Spor.

Det er derfor sjældent, at saadanne delvise Personforandringer have havt store Virkninger; nu vilde de være aldeles utilstrækkelige. Det er et Brud med det gamle System, Tiden fordrer; et nyt System, baaret af et nyt Ministerium, som er gjennemtrængt af en fælles Tanke og af Magt og Myndighed til at gjennemføre den.

Det vilde være en Lykke for Danmark, dersom vi havde havt et offentligt Liv, som kunde have opdraget offentlige Mænd til denne Gjerning og gjort dem saaledes kjendte for Folket, at Enhver forud kunde pege paa dem, og at de, kaldede af den almindelige Tillid, kunde medbringe den.

Men skjøndt dette nu ikke er Tilfældet, saa er det dog vist, at der i de høiere Regjeringskredse findes Mænd med Dygtighed og Erfaring, som dele vore Sorger og vore Ønsker, og som sikkert ville vise sig anderledes, end de nu kunne staa for os, naar de faa Kald og Rum til at udfolde sig. Folket vil støtte og styrke dem, naar de paatage sig at gjennemføre dets Sag. Og hvilken denne er, derom kunne vi ikke være i Tvivl.

De Beslutninger, vi her foreslaa Dem til Vedtagelse, ere ikke et Øiebliks Indfald; de ere det korte og klare Udtryk af de Tanker, som i en Række af Aar ere forhandlede iblandt os. Fra først af ere de naturligvis udgaaede fra en ringe Begyndelse, men efterhaanden ere de voxede op til at blive stedse Fleres Overbevisning, og jeg tør med Bestemthed paasta, at de nu udtale den almindelige Mening. Lad denne almene Mening blive til en almen Villie, og den vil seire. Hvad vi fordre er et nyt Ministerium, som gjøre dens Gjennemførelse til sin Opgave.

Mere kunne vi ikke gjøre: vi gjøre vort Tilbud og stille vore Betingelser. Det er den sidste Gang, Slesvigholstenerne spørge det danske Folk, hvad det vil. Det er den første Gang, det danske Folk selv skal svare.

Hvad Udgangen vil blive, ved intet Menneske; men det ved jeg, at skal den nuværende Regjering svare for os, saa gaar det ilde.

Hvis det danske Folk ikke nu i denne sidste Time mander sig op til en modig, en endrægtig, en høisindet Beslutning, saa vil Danmark gaa tilgrunde - saa vil det ikke blot falde, men falde uden Ære.

# data[].attributes.attachment_link.title
Orla Lehmanns tale ved Casino-mødet 20. marts 1848

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Orla Lehmann bliver betragtet som en af danmarkshistoriens bedste talere. Et eksempel på hans styrkefulde stil er den tale han holdt ved det nationalliberale møde i teatersalen Casino den 20. marts 1848.