# data[].attributes.headline
Leif Davidsen: "Ti minutter i vor tid" (1995)

# data[].attributes.subject
Leif Davidsen: "Ti minutter i vor tid" (1995)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvor intelligent er den danske soldat egentlig? Har han moral, mod og mandshjerte nok til at handle korrekt, når han bliver presset, og det handler om liv og død? Spørgsmålene trænger sig på flere steder i Carsten Jensens store, ambitiøse krigsroman, Den første sten, der udkommer i dag.

Heri følger vi en deling danske soldater, der efter otte måneders intens træning er endt under "den hvidglødende Helmand-sol" i den afghanske ørken for at "lede efter fjenden, mens fjenden leder efter dem".

Danskerne har næsten alle en pragmatisk indstilling til krigen: "Det er ikke noget eventyr, men et arbejde, der skal passes," som det et sted udtrykkes, og på lignende vis er den danske øverstkommanderende, en erfaren lokalpolitiker fra Bornholm, "kommet ud i ørknen for at få tingene til at glide."

Ove Steffensen, som han hedder, har det fint med at indgå alliancer, forhandle og lave aftaler med lokale krigsherrer og borgmestre - "det er et spil, han kender" - men delingens soldater derimod lægger ikke skjul på en ulmende utilfredshed. De har meldt sig frivilligt for at prøve sig selv af under ekstreme omstændigheder, men frygter rent ud sagt at dø af kedsomhed, hvis der ikke snart "sker et eller andet".

Hvilket der desværre også gør - desværre for de danske soldater og desværre for romanen.

Terrorist eller sindssyg?

Nogen decideret hovedperson har Den første sten ikke, men i centrum står delingsføreren Schrøder, hvis maskuline og rolige fremtoning de fleste af danskerne føler sig trygge ved. Først da Schrøder fører dem i et baghold, hvor flere af dem dør, går det op for dem, at han ikke er til at stole på.

Samtidig har delingens feltpræst bildt soldaterne ind, at en islamisk terrorgruppe er løs i Danmark, og derudover har også oberst Steffensen fået problemer, fordi hans vage ledelsesstil har svigtet og kostet afghanske menneskeliv.

"Er Schrøder konvertit, terrorist eller bare sindssyg," spørger Steffensen sig selv, inden han hårdt presset godkender, at delingen forlader lejren for at opspore den deserterede Schrøder og hævne deres dræbte kammerater. De danske soldater, der tripper efter at affyre deres våben, har brug for en fjende, som er anderledes end dem selv - så de "kan hade. Og handle," som Steffensen konkluderer.

Men naturligvis er Schrøder slet ikke så anderledes igen, når det kommer til stykket. Det er til gengæld krigen. Hvad Carsten Jensen skildrer, er et kaos af uigennemskuelige alliancer, afstumpet vold, moralske dilemmaer og tragiske ofre, en slagmark, hvor militærstrategier og planer ikke slår til over for droner, tilfældigheder og skjulte dagsordener.

"Hver gang noget nyt og uventet dukker op, så åbner der sig også nye spor, historien kan forløbe ad. Udfaldet bliver mindre forudsigeligt. Det er ligesom et spil," siger Schrøder på et tidspunkt.

Spændingsplot uden spænding

Den første sten er båret af et vidt forgrenet spændingsplot, der konstant sender de danske soldater ud ad nye spor, som dog ikke bringer dem nærmere et mål, men blot åbner for nye spor og spekulationer.

For så vidt giver formen mening. Problemet er bare, at spændingsplottet ikke er særligt spændende. Folk dræbes på stribe, og både farverige figurer og truende situationer dukker uventet op, men hvad der egentlig står på spil - eller hvem af de danske soldater, der dør eller overlever, som handlingen skrider frem - fortoner sig stille og roligt bag det hæsblæsende melodrama. Da soldaterne samtidig begynder at stille spørgsmålstegn ved krigen i stedet for at tale om call of duty og crossfit, udvikler Den første sten sig efterhånden til en blanding af kulørt lufthavnsthriller og akademisk debatbog. Selv romanens mest interessante figur, Khaibar, en dansk efterretningsagent med afghanske aner, der sendes til sin fars hjemland for at bringe de danske soldater i sikkerhed - kan ikke nære sig for at lufte sine banale betragtninger og lommefilosofi ("For at vinde over Schrøder må jeg blive Schrøder" ).

Jo, selvfølgelig tvinges den hårdt pressede danske soldat vel også til indimellem at tjekke sit moralske kompas og overveje meningen med krigen - men næppe så grundigt som Carsten Jensen tilsyneladende kunne tænke sig, at han eller hun gjorde.

Så tæt på krigens gru

Dér, hvor Den første sten fungerer, er i dens udpenslede beskrivelser af vold, død, mishandling og tragedie. Det er lang tid siden, at litteraturen har bragt mig så tæt på krigens gru, må jeg indrømme.

En lille søn tisser tavst i bukserne, da hans far bliver hevet ud af en bus og henrettet af Taleban, afghanske kvinder holdes indespærret af amerikanske lejesoldater, der voldtager dem, og på et tidspunkt møder delingen "en forbrændt lille krop, med skorpet sortbrændt hud, åben ind til mørkerødt kød og gule knogler, ubegribeligt i live, endnu mere ubegribeligt med åbne, stift stirrende øjne, der er blændede af rædsel og smerte", som Khaibar udtrykker det, inden han retorisk spørger: "Vi står helt magtesløse. Hvad kan vi gøre?"

Carsten Jensen sender spørgsmålet videre med Den første sten, der af samme grund inviterer til eftertanke hos læseren. Den invitation bør vi trods alt takke ja til.

Det er som bekendt første gang, vi i litterær form for alvor er i selskab med en deling moderne danske soldater drevet af frygt og hævn - og hvem vil gå glip af det?

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvor intelligent er den danske soldat egentlig? Har han moral, mod og mandshjerte nok til at handle korrekt, når han bliver presset, og det handler om liv og død? Spørgsmålene trænger sig på flere steder i Carsten Jensens store, ambitiøse krigsroman, Den første sten, der udkommer i dag.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Danmark har siden 1990/91 været i krig. Efter Murens Fald skulle man gentænke, hvad militæret kunne bruges til, og det blev besluttet at deltage i den første Golfkrig. Landet indledte den aktivistiske udenrigspolitik og gik fra småstat til mellemstat. Og det har ført til, at vi har fået en ny krigslitteratur.

Krig - og kærlighed - er godt stof. Holbergs "Jeppe på Bjerget" er krigslitteratur, for Jeppe vender efter ti år hjem fra krigen og har, hvad vi i dag kalder posttraumatisk stress syndrom. Det er derfor, han drikker. Johannes Ewald vil melde sig til de prøjsiske husarer, fortæller han. I Hostrups "Genboerne" er soldaten, Løjtnant von Buddinge, en person, som vi ler ad, og det har soldater ofte været. Litteraturen vrimler med dem. Oberst Hackel i Matador er i familie med Hostrups Løjtnant. Soldaten og især befalingsmanden er en komisk type. Tænk på tegneserien Basserne eller de populære Soldaterkammerater-film fra Den kolde krigs epoke. Denne type er forsvundet fra den nye krigslitteratur. Den er præget af den ny alvor.

Der var først nederlagslitteraturen efter 1864, dernæst kom litteraturen med Besættelsestiden som tema (Ole Juuls "De røde enge" eller Tage Skou Hansens "De nøgne træer"), og nu den litteratur, der er affødt af den aktivistiske udenrigspolitik. Den ny krigslitteratur har ikke haft åbenlyse konventioner at trække på i dansk litteratur, for i så fald skulle forfatterne tilbage til B.S. Ingemann og Carit Etlar. Krigene i Jugoslavien, Afghanistan og Irak ligner ikke fortidens danske krige, men englænderne har ikke haft de samme problemer. Der har siden Kipling været masser af litteratur om disse lande, for englænderne har været der ofte.

Der er to slags krigslitteratur. Dels af forfattere, der selv var soldater, dels af forfattere, der forestiller sig krigen. Er den første slags den mest autentiske? Tolstoj havde været med i krig. Tolkien havde været med i Første Verdenskrig, og det mærker man i "Ringenes herre". Anne-Kathrine Riebnitzsky har skrevet "Den stjålne vej" om krigen i Afghanistan. Hun er dels sprogofficer og dels uddannet på forfatterskolen. Hendes roman minder om norske Elisabeth Eides to Afghanistan-romaner fra 1994 og 1998.

Riebnitzsky har oplevet krigen, men det har Henriette F. Møller, Irene Pedersen, Lars Husum, Kristina Stoltz, Peter Bredahl og Carsten Jensen ikke. De har alle skrevet krigsromaner. Den ny krigslitteratur er altså fortrinsvis skrevet af forfattere uden krigserfaring. Det er noget nyt. Noget andet nyt er en dansk-jugoslavisk litteratur: Birgithe Kosović's "Det dobbelte land" og Alen Mešković's "Ukulele Jam". Den første bygger på autentiske vidner, mens den anden er en erindringsroman. De har stor autenticitet.

Spørgsmålet er, om den nye krigslitteratur blot er udtryk for, at romanen har fundet nye emner, eller om det har ændret romanens form. Min foreløbige konklusion er, at disse romaner er realistiske romaner med nyt stof. Krigen har fået litteraturen til at vende sig væk fra modernisme, æsteticisme, postmodernisme, eksperimenter og tilbage til klassisk realisme. Trods krigens brutalitet og uforudsethed har det ikke ført til en sprogkrise i de danske romaner om krigen. Med undtagelse af Lars Husum. Der synes at herske tillid til sprogets syntaks og den realistiske romans tradition. Det kunne man kalde en gen-normalisering af litteraturen samtidig med, at virkeligheden er alt andet end normal.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmark har siden 1990/91 været i krig. Efter Murens Fald skulle man gentænke, hvad militæret kunne bruges til, og det blev besluttet at deltage i den første Golfkrig. Landet indledte den aktivistiske udenrigspolitik og gik fra småstat til mellemstat. Og det har ført til, at vi har fået en ny krigslitteratur.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det er en barsk historie vi bliver vidner til, men det centrale er ikke grusomhederne, men hvad de gør ved fortælleren. Bogen er holdt i en ekstremt nøgtern, konstaterende tone - begivenhederne får lov til at tale for sig selv i deres gru, og de virker måske netop derfor stærkere.