# data[].attributes.body
Ensimmäiset sanani heräämössä olivat ’kumpi tuli’, vaikka olin sanonut hoitohenkilökunnalle, etten halua tietää. Sairaanhoitaja vastasi, että jutellaan aiheesta osastolla. Kun heräsin uudelleen, minulta kysyttiin, haluanko nähdä lapsen. En missään nimessä halunnut, enkä tietää sukupuolta. Vauva vietiin suoraan sijaisperheeseen.

Olen pelännyt raskautta aina. Minulle oli nuoresta saakka selvää, etten tee lapsia. Monesta asiasta ei voi olla ihan varma, mutta tästä olin. Halusin matkustella tai muuttaa ulkomaille töihin. Vapaus lähteä koska vain mihin vain on ollut minulle aina tärkeää.
E-pillerit sopivat minulle huonosti, joten käytin ehkäisyyn kondomia. Juoksin hakemassa jälkiehkäisypillereitä herkästi. 35-vuotiaana pyysin lääkäriltäni lähetettä sterilisaatioon, mutta hän sanoi, ettei vielä tässä vaiheessa. Luulin, että se on laki, enkä ottanut asiasta selvää.

Tulin raskaaksi toissa keväänä, 38-vuotiaana.

Olimme muuttaneet juuri yhteen miesystäväni Mikan kanssa, ja olin aloittanut uudessa työpaikassa eräässä toimistossa. Mielestäni kondomi ei ollut falskannut, mutta on mahdollista, että olimme joskus baari-illan jälkeen unohtaneet sen. Siinä mielessä voin syyttää vain tyhmyyttäni. En pitänyt raskautta mahdollisena, koska oireita ei ollut. Minulla on kesäisin niukat kuukautiset tai ne saattavat jäädä väliin.

Kun jo toiset kuukautiset jäivät pois, aloin ihmetellä. Syksyllä sain lounaan jälkeen huimauskohtauksen ja tajusin, että minun on mentävä lääkäriin. Jos olisin raskaana, tekisin abortin.

Lääkäri teki testin ja sanoi onneksi olkoon, sinusta tulee äiti. Sanoin, että ei tule. Lääkäri sanoi, että tuleepas. Olin 21. viikolla raskaana, eikä raskaudenkeskeytys ollut enää mahdollinen.

Jouduin paniikkiin. Tuntui siltä kuin olisin saanut kuolemantuomion, ja minulla olisi vain muutama kuukausi elinaikaa. Mielessäni kävi niinkin raju ajatus, että miten voisin aiheuttaa keskenmenon. Yritimme rauhoitella Mikan kanssa toisiamme, mutta en pystynyt nukkumaan.

Pääsin seuraavana päivänä neuvolaan. Kun itkin lääkärille, että elämäni oli tässä, hän ehdotti, että keskustelisin neuvolapsykologin kanssa. Psykologi oli ensimmäinen, joka sanoi, että voisin antaa lapsen adoptoitavaksi. Ilmeeni kirkastui varmasti heti. Tajusin, että tietenkin.

Meillä olisi ollut Mikan kanssa kaikki edellytykset pitää lapsi. Uskon, että olisin ollut hyvä äiti ja Mika hemmetin hyvä isä, joka olisi hemmotellut lasta.
Koska meillä oli nyt vaihtoehto, mietimme mitä teemme. Kirjoitimme paperille plussat ja miinukset. Vastaus oli hyvin selvä. Ainoa asia vanhemmuuden puolesta oli se, että aikuistuisimme, jos emme pystyisi juhlimaan ja matkustamaan niin kuin haluamme ja olisimme vastuussa muustakin kuin itsestämme.

Halusin kuitenkin säilyttää ajatuksen siitä, että voin elää miten haluan. Epäilen, että olisin alkanut jossain vaiheessa syyllistää lasta sen estämisestä.
Mietimme, josko pitäisimme lapsen kokeilumielessä, mutta vanhemmuus ei ole asia, jota kokeillaan. Lasta ei voi palauttaa, jos vanhemmuus ei tunnu hyvältä.
Tiedostimme, ettei lapsen antaminen adoptioon olisi helppoa. Mietin mitä ihmiset ympärillämme sanovat. Jos haluaa testata, ketkä ovat todellisia ystäviä, kannattaa mokata kunnolla ja katsoa, ketkä jäävät jäljelle.

Eräs ystäväni itki järkyttyneenä, miten voin antaa lapseni pois. Toinen otti hyvin henkilökohtaisesti sen, kun vedin kännit vielä kerran sen jälkeen, kun olin saanut tietää raskaudesta. Hän ei voinut käsittää, että kuvittelin silloin elämäni loppuvan. Heti kun päätin antaa lapsen pois, minulle oli tärkeintä, että lapsi on terve. Olin polttanut 24 vuotta, mutta vaihdoin sähkötupakkaan ja aloin syödä terveellisemmin ja säännöllisemmin. Ystäväni ei puhunut raskaudestani kanssani enää koskaan eikä voinut edes katsoa vatsaani.
Äitini yritti käännyttää minua loppuun asti. Hän psykologisoi, etten halua lasta, koska biologinen äitini ei halunnut minua. Vastasin, että hän voi ajatella niin, jos haluaa. Isäni oli sitä mieltä, että lapsen antaminen jollekin muulle on lahja.

Adoptiotoimistossa kannustettiin selvästi perinteiseen perhemalliin. Meitä rohkaistiin aika rajustikin pitämään lapsi. Toimiston esitteissä lapsen adoptioon antaneet naiset katuivat tekoaan lopun elämäänsä, ja meiltä kysyttiin lukuisia kertoja, olemmeko nyt ihan varmoja. Sitä kysytään varmasti myös niiltä päihdeperheiltä, joiden lapset otetaan lopulta huostaan.
Meillä oli Mikan kanssa yllättävän paljon sananvaltaa tulevien vanhempien suhteen.
Oletimme, että perhe on joka tapauksessa hyvä, ja toivoimme vain eläinrakasta perhettä riippumatta uskontokunnasta tai seksuaalisesta suuntautumisesta. Adoptioneuvoja häkeltyi ja korjasi, ettei homoilla ole adoptio-oikeutta.

Meiltä kysyttiin tarkkaan päihteiden käytöstä, perinnöllisistä sairauksista, siitä missä asioissa olemme lahjakkaita ja olemmeko sosiaalisia. Adoptiovanhemmat saivat tietää meistä yleisten tietojen lisäksi vain etunimet.
Nykyään adoptiovanhempia kannustetaan kertomaan lapselle adoptiosta jo varhain. Minä olin lapsen ”masuäiti”, ja minulta pyydettiin hänelle valokuvia ja henkilökohtaista lahjaa. Annoin valokuviani lapsuudestani ja parin vuoden takaa sekä eläinkirjan, johon olin tehnyt lapsena merkintöjä.

En tuntenut sikiötä kohtaan hellyyttä tai ottanut siihen juuri kontaktia. Sanoin töissä, että tilanteestani voidaan puhua avoimesti, mutta rajani menee siitä, ettei kukaan saa tulla koskettelemaan vatsaani tai lepertelemään sille. Näin tietenkin vatsani kasvavan, ja tunsin kuinka sikiö potkii, mutta puhuin siitä suunnilleen alienina, joka surffailee vatsassani. Kun sikiö puski kunnolla, painoin vain kädellä takaisin, että yritähän rauhoittua.

Mika ei halunnut olla raskauden kanssa missään tekemisissä, koska hänkään ei halunnut kiintyä lapseen. Minä kävin neuvolapsykologilla koko raskauden ajan, mutta Mikan oli helpompi kirjoittaa kuin puhua tunteistaan. Hän kirjoitti minulle pitkiä sähköposteja pahasta olostaan. Jossain vaiheessa kysyin, haluaisiko hän sittenkin pitää lapsen, mutta vastaus oli edelleen selvä. Mietimme, alammeko katsoa kaikkia lapsia sillä silmällä, että onko tuossa meidän näköämme, mutta torjuimme ajatukset.

Minua varoitettiin neuvolassa, että raskaushormonit saattavat muuttaa mieleni. Kirjoitin siltä varalta paperille syyt, miksi emme halua lasta. Sellaisia tuntemuksia ei kuitenkaan tullut. Oli vain outoa, kun minulle tarjottiin neuvolassa äitiyspakkausta ja aloin saada kotiin mainoksia vauvajumpasta ja -lehdistä.

Kysyin psykologilta, olenko kylmä, kun en tunne mitään. Hänen mielestään olin vain tehnyt vahvan päätöksen tai tunteeni eivät nousseet pintaan.
En halunnut kuulla synnytyksessä vauvan ääniä tai nähdä mitään. Psykologi kirjoitti lausunnon, jonka mukaan on tärkeää, että saan keisarileikkauksen nukutuksessa. Pääsin leikkaukseen viikkoa ennen laskettua aikaa, etten joutuisi kokemaan supistuksia. Pyysin, että minut steriloidaan samalla. Lääkäri sanoi, että jos jokin niin tämä on vahvistus siitä, ettei lapsia todella halua.

Halusin mennä synnytykseen yksin. En olisi kestänyt sitä, että minua voivotellaan. Sairaalassa piti olla aamukahdeksalta. Mika vei minut sinne, ja kiersimme pari kertaa korttelia ympäri, koska sairaala-alue oli sekava. Mika lähti töihin. Oli kylmä pakkasaamu ja sairaalan ramppi oli liukas.

Sairaalassa kaikki puhuivat leikkauksesta eivätkä synnytyksestä. Olin kolmantena leikkausjonossa. Sain synnytysosastolta huoneen käytävän päästä, mahdollisimman kaukana muista synnyttäjistä. Minusta tuntui, että tilanteeni oli paljon herkempi muille kuin minulle. Sairaanhoitajat puhuivat asiasta hyvin varovasti, kunnes huomasivat, että voimme keskustella avoimesti. Sain lääkkeen, jolla varmistettiin, ettei maito nouse rintoihini edes vahingossa.

Jännitin eniten sitä, että olin leikkauksessa ensimmäistä kertaa. Odotin vain, että minut nukutetaan, ja kun herään, mahaa ja vauvaa ei enää ole.
Leikkaus oli puolilta päivin. Mikään muu ei tuntunut epämiellyttävältä kuin vasemmassa kämmenessä ollut kirvelevä tippa. Sitten minun piti laskea kymmenestä alaspäin.
Heräsin iltapäivällä. Olin saanut morfiinia, eikä minua sattunut. Se, ettei vatsaa enää ollut, oli järjettömän suuri helpotus. Lapsen antaminen pois ei tuntunut yhtään pahalta. Äitini oli vaatinut saada tietää lapsen sukupuolen, ja tieto suljettiin häntä varten kirjekuoreen. Minulle tarjottiin huonetta toisesta kerroksesta, etten näkisi muita synnyttäjiä, mutta en halunnut mihinkään kuplaan tai epäillyt, että joku tulisi osoittelemaan.

Pääsin kahden päivän päästä kotiin aamiaisen jälkeen. Kiitin henkilökuntaa ja tilasin taksin. Vanhempani asuvat lähellämme, mutta he osasivat antaa minulle tilaa ja olivat kerrankin hössöttämättä.
Leikkauksen jälkeen alkoi kahdeksan viikon harkinta-aika.

Laskin viikkoja ja päiviä, että asia saataisiin päätökseen. Meidän ei olisi tarvinnut käydä tunnustamassa Mikan isyyttä, mutta teimme sen. Halusin lapsen tietävän, että hänellä on biologinen isä.

Harkinta-ajan jälkeen menimme adoptiotoimistolle allekirjoittamaan luovutuspaperit. Nuori herttainen nainen sanoi, että lopullinen päätös voi herättää suuria tunteita. Hän kertoi käyneensä katsomassa vauvaa, joka on hyvässä hoidossa, terve, syö ja nukkuu hyvin ja on hyvin suloinen. Minä kysyin, mihin allekirjoitan.
Vasta sen jälkeen adoptiovanhemmille soitettiin, että teillä olisi nyt lapsi.

# data[].attributes.body
-Adoptiovanhemman tulee olla 25 vuotta täyttänyt.

-18 vuotta täyttänyt voi adoptoida, jos adoptoitava on puolison lapsi tai 18 vuotiaan aikaisemmin adoptioon annettu lapsi.

-Adoptiovanhemman tulee olla alle 45 vuotias

-Kun adoptio on vahvistettu, biologiset vanhemmat vapautetaan lapsen elatukseen. huoltajuuteen ja holhoukseen liittyvistä vastuista.

# data[].attributes.body
-Biologisella äidillä on lapsen syntymän jälkeen kahdeksan viikon harkinta-aika, ennenkuin hän voi allekirjoittaa adoptiosopimuksen.

-Myös isän suostumus tarvitaan, jos lapsi on syntynyt avioliitossa tai isyys on vahvistettu.

-Lapsi asuu harkinta-ajan sijaisperheessä tai lastenkodissa, mikäli vanhemmat näin haluavat.

-Harkinta-ajan päätyttyä vanhempi/vanhemmat allekirjoittavat lapsen adoptiota koskevat paperit ja menettävät oikeutensa lapseen.

# data[].attributes.body
Adoptioneuvontaa antaa kuntien sosiaalitoimisto sekä Pelastakaa Lapset ry.
Adopiota harkitsevan on oltava aktiivisesti yhteydessä oman kuntansa sosiaalitoimistoon sekä haettava itse neuvontaa.

# data[].attributes.body
Avoimessa adoptiossa adoption eri osapuolet voivat halutessaan saada tietoa toisistaan, esim. sisaruksista, geneettisestä perimästä ja luovuttamiseen johtaneista syistä.

# data[].attributes.body
Adoptioperheen ja biologisten vanhempien on halutessaan mahdollista olla yhteydessä toisiinsa adoptiotoimiston tai kunnan sosiaalitoimiston kautta.

Biologisella vanhemmalla ei ole juridisia oikeuksia lapseen, mutta he voivat olla yhteydessä toisiinsa.

# data[].attributes.body
-Neuvonnan tarkoituksena on valvoa lapsen etua sekä tukea lasta, biologisia vanhempia sekä adoptiovanhempia.

-Neuvonta kestää vähintään 6kk, yleisimmin 5-7 tapaamista, joista 1 on kotikäynti.

-Neuvontaa voidaan tarvittaessa antaa myös adoption vahvistamisen jälkeen.

-Jos adoptiota hakee aviopari, he käyvät tapaamisissa pääasiassa yhdessä, ellei sosiaalityöntekijä halua haastatella heitä erikseen.

# data[].attributes.body
-Suljettu adoptio tarkoittaa sitä, että adoption osapuolilla ei ole oikeutta saada tietoa toisistaan adoption jälkeen.

# data[].attributes.body
minilex.fi
pelastakaalapset.fi
idealista.fi