# data[].attributes.headline
       Перші силові 

# data[].attributes.body
Перші силові протистояння розпочалися 19 січня 2014 року на вулиці Михайла Грушевського. Майданівці, обурені ухваленням Верховною Радою “диктаторських” законів, які суттєво обмежували права громадян на протест, тоді вперше підпалили автомобільні шини і зробили димову завісу. Міліція застосувала помпові рушниці, водомети, світлошумові гранати, сльозогінний газ, травматичну зброю.
22 січня смертельні вогнепальні поранення на вулиці Михайла Грушевського отримали вірменин Сергій Нігоян (с. Березнуватівка, Солонянський район, Дніпропетровська область, 20 років),

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Гагікович НІГОЯН
2 серпня 1993 - 22 січня 2014
Громадянин України вірменського походження, учасник Революції Гідності, один з охоронців Євромайдану, Герой України, Герой Небесної Сотні
БІОГРАФІЯ
Сергій Нігоян (вірм. Սերգեյ Նիգոյան) народився та проживав у селі Березнуватівці Солонянського району Дніпропетровської області. Батько та мати - вірмени, був єдиною дитиною в сім'ї. Родина Сергія Нігояна переїхала жити в Дніпропетровську область з прикордонного з Азербайджаном села Навур, рятуючись від війни в Нагірному Карабасі. За словами Нігояна-старшого, Сергій народився на Україні і ніколи не був на історичній батьківщині, також не був у Карабасі, проте любив Вірменію: "У нього в кімнаті поруч з ліжком висить прапор Вірменії, він ходив у вірменську церкву, знав історію свого народу." Родина вважалася благополучною, Сергій у селі користувався повагою, вважався спокійним, працьовитим і справедливим.
- Сергій із самого малку запам'ятався своїми патріотичними пориваннями, - розповіла однокласниця Нігояна. - Спершу це було захоплення Вірменією. Він навіть часто вірменський прапор носив з собою. Самотужки вивчав культуру своєї історичної батьківщини. Проте побувати у Вірменії Сергієві так і не довелося, хоч і неабияк про це мріяв. А потім його патріотизм дедалі більше почав ставати українським. І до цього він поставився із притаманним йому запалом.
Нігоян дуже любив вірші Тараса Шевченка, деякі з них знав напам'ять. Коли почали вивчати історію України - теж вивчав її просто жадібно. У нашому класі він був єдиним вірменином. Але й найбільшим українцем у класі, якщо можна так висловитися. Бо він українську національну ідею справді пропускав через свої душу і серце.

Нігоян був щирим патріотом і Вірменії, й України - так вважають і вчителі Березнуватівської середньої школи, де навчався Сергій. Іще в роки навчання йому пророкували кар'єру політичного діяча - настільки запально хлопець переймався подіями в державі. Навіть Помаранчева революція, незважаючи на його тоді ще зовсім юний вік, не пройшла повз Нігояна.

Також у шкільні роки Сергій захоплювався спортом. Охоче брав участь у найрізноманітніших змаганнях. Пізніше всерйоз зайнявся карате. Не дивно, що після школи вступив на бюджетній основі до Дніпродзержинського коледжу фізичного виховання, навчався за фахом "вчитель фізкультури" й неабияк пишався цим. Проте, за словами батька, провчившись два роки, припинив відвідувати заняття: "Влітку разом з сином ми виїжджали на заробітки до Криму, займалися торгівлею, сезонною роботою. Протягом року також підробляли торгівлею".

Сергій активно займався карате, в 2012 році посів третє місце на чемпіонаті Дніпродзержинська з кіокушинкай карате. Захоплювався радіотехнікою. Мріяв вступити до Дніпропетровського театрально-художнього коледжу та вчитися на актора.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ "Я стою не за Євромайдан, я стою за єдину Україну"
Про своє перебування на майдані Сергій розповів у одному із інтерв'ю:
"Приїхав сам. Сусід довіз мене до Дніпропетровська, а там я сів у місцеву маршрутку. Година-півтори їздив містом, шукав, де збирається Майдан, де збираються люди. Ходив, шукав, шукав - і нікого не знайшов. Вирішив підійти на залізничний вокзал. Подумав: чого чекати? Купив квиток. Через пару годинок сів і поїхав до Києва. А вже з Майдану передзвонив батькові. Він цікавиться: "Де ти?" Відповідаю: "На Майдані". Батько запитує "У Дніпропетровську?" Я кажу: "У якому Дніпропетровську? В Києві!..
...8 грудня був вже тут. Почав шукати своїх з Дніпропетровська. Але не знайшов. Прийшов, а тут з Івано-Франківщини, Львівщини - дали притулок.

Прийшов зі своїми пропозиціями, сказав, що хочу бути охоронцем, - розповідав Сергій. Поділився, що не часто ходив до сцени слухати музику, а лише політиків.

"Коли партійні лідери виступають, тоді підходжу до сцени. Але ні за кого з них не був. Просто вирішив приїхати, побачивши ситуацію, що до чого, зрозумів, що повинен бути за Майдан..."

Сергій Нігоян не перебував у радикально налаштованих організаціях, не підтримував жодного з партійних лідерів і жодного разу не був помічений у провокаціях або бійках. Тим часом на Майдані він був добре відомий. Більшість мітингувальників бачили Нігояна в числі охоронців євромайдану. Ночував у наметі або в будинку Профспілок. На відміну від інших активістів, він мало з ким розмовляв і намагався ні на секунду не залишати варту. Багато хто навіть не знав, як його звуть. Але всі бачили , що близько Лядських воріт темноволосий хлопець з вірменським прапором чергує день і ніч. "Це моє майбутнє теж. Мені жити в цій країні", - відповідав Нігоян українською мовою на запитання, чому він тут.

У євромайданівському проекті "Є-люди" на початку січня про Нігояна писали так: "Сергій постійно чимось зайнятий. Він або стоїть в охороні, або дрова рубає на кухні. Розповідає, що з самого початку дивився по ТБ новини про Майдан і не міг спати ночами".

Приїжджав додому на початку січня, бо захворів, проте, попри вмовляння родини, вирішив повернутися на Майдан... Коли у середу зранку кореспонденти зателефонувала рідним Сергія, вони ще не знали, що він загинув.

- Умовляли сина залишитися вдома , але він знову поїхав на Майдан , - сказав його родич. - "Якщо не я, то хто?" - Питає. Ми з ним кожен день зідзвонювалися, в основному по вечорах. Подзвонив він і вчора. "Все в порядку, - сказав бадьорим голосом. - Барикади стоять, ми теж не здаємося. Я зараз на вулиці Грушевського. Тут стріляли, але вже, здається, перестали. Ви тільки не переживайте ". А сьогодні чомусь не відповідає... Може, дзвінок не чує?.."
ЗАГИБЕЛЬ
Сергій не чув... 22 січня 2014 року він загинув від поранень в голову, шию і груди, спричинених свинцевою картеччю під час подій біля стадіону "Динамо" на Грушевського. Сергія було застрелено близько шостої години ранку, в момент, коли ще тривало перемир'я між мітингувальниками та "Беркутом". Лікарі Майдану 20 хвилин намагались реанімувати хлопця, проте із сльозами на очах констатували смерть. Як український грузин Георгій Гонгадзе у 2000-му, так український вірменин Сергій Нігоян у 2014-му став символом боротьби за українську свободу й демократію. Символом кривавої боротьби...
ПРОЩАННЯ
26 січня 2014 Сергія Нігояна поховали на сільському кладовищі його рідної Березнуватівки. До невеликого віддаленого села провести Нігояна в останню путь зібралося понад дві тисячі людей. Похоронне богослужіння в сільському будинку культури очолили голова Вірменської апостольської церкви в Україні архієпископ Григоріс Буніатян та митрополит Московсько-Богородський УПЦ (КП), уродженець Дніпропетровщини Адріан (Старина). Труну опустили в могилу під гімн України.
ВШАНУВАННЯ
Вірменська громада Дніпропетровська пом'янула загиблого 23 січня у вірменській церкві міста та заявила, що домагатиметься встановлення гідного пам'ятника, пам'ятної стели або перейменування на честь Нігояна вулиці в його рідному селі.

Народний депутат України Олександр Бригинець повідомив, що клопотатиме про те, щоб назвати площу перед стадіоном "Динамо" імені Валерія Лобановського на честь Сергія Нігояна.

На честь Сергія Нігояна та інших загиблих на Грушевського в Тернополі названо площу Героїв Євромайдану.

Український композитор Валентин Сильвестров присвятив Сергієві Нігояну свій диптих "...І вам слава, сині гори" та "Со святими упокой...".

У вірменському місті Спітаку площу імені Віктора Януковича "перейменували" на честь Сергія Нігояна: група активістів наклеїли на таблички з назвою площі наліпки з написом "Площа імені Сергія Нігояна" (вірменською і українською мовами)

1 березня 2014 на вулиці Грушевського, біля Національної парламентської бібліотеки України, встановили пам'ятник Сергію Нігояну.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Номер карти ПриватБанку 5211 5374 4480 6900
Нігоян Армік Сєрєжайович.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
село березнуватівці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
սերգեյ նիգոյան

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій нігоян небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
перші загиблі

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Нігоян | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Гагікович НІГОЯН 2 серпня 1993 - 22 січня 2014 Громадянин України вірменського походження, учасник Революції Гідності, один з охоронців Євромайдану, Герой України, Герой Небесної Сотні БІОГРАФІЯ Сергій Нігоян (вірм. Սերգեյ Նիգոյան) народився та проживав у селі Березнуватівці Солонянського району Дніпропетровської області. Батько та мати - вірмени, був єдиною дитиною в сім'ї.

# data[].attributes.headline
Білорус Миха

# data[].attributes.body
Білорус Михайло Жизневський (м. Гомель, Білорусь, 25 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МИХАЙЛО МИХАЙЛОВИЧ ЖИЗНЕВСЬКИЙ
26 січня 1988 - 22 січня 2014
білоруський активіст Революції Гідності, член Самооборони Майдану; входив до організації УНА-УНСО, Герой Небесної Сотні

Михайло Михайлович Жизневський (біл. Міхаіл Міхайлавіч Жызьнеўскі)народився у білоруському місті Гомелі. Ріс у селищі Стяг Праці у Гомельському районі. Навчався в гомельській школі №15 у військовому класі. Після десятого класу пішов до училища вчитися на газозварника. Виготовляв середньовічні лати в лицарському клубі, займався карате та ходив до православної церкви. Планував відслужити в армії, а потім піти в Жировицький монастир.

11 вересня 2005 в сімнадцятирічному віці емігрував до України разом з керівником лицарського клубу. В Україні його не знали під справжнім ім'ям, він представлявся Олексієм або Локі - на честь бога скандинавської міфології. Протягом тривалого часу не спілкувався з родиною в Білорусі, проте в останній рік життя відновив контакти з батьками, зустрівся з ними в Києві та планував приїхати додому навесні 2014.

Захоплювався історією, міфологією, лицарським рухом, військовою справою, займався страйкболом. Був у душі бійцем, але не застосовував силу без потреби, мав загострене почуття справедливості. Його характеризували як "особистість сміливу і яскраву". Вважав, що в Україні йому легше жити та працювати, ніж у Білорусі.

В Україні жив спочатку в Донецьку та Кривому Розі, потім у Києві, в останні роки життя винаймав житло у Білій Церкві. Працював зварником, монтажником вікон. Був позаштатним кореспондентом газети "Соборна Київщина", любив журналістику. Був аполітичним, але співпрацював з націоналістичною організацією УНА-УНСО.
РЕВОЛЮЦІЯ
У Євромайдані брав участь із перших днів на заклик організації УНА-УНСО. Входив до Самооборони Майдану, брав участь в охороні об'єктів Майдану, чергував у наметах, допомагав у роботі УНА-УНСО. Вважався одним з найактивніших членів організації на Євромайдані. Протягом останніх двох тижнів життя збирав інформацію для газети "Соборна Київщина".

Випусковий редактор газети Олександра Шашуліна повідомила, що Михайло виїхав з Білої Церкви до Києва на Майдан за завданням редакції як позаштатний кореспондент: "Він був, щоб зібрати більше інформації - сам зголосився, сказав, що поїде. Просто він не хотів в Україні другий Білорусі. Хотів висвітлювати події об'єктивно - і таким чином проявив свою громадянську позицію."

Мама Михайла, Ніна Жизнеська: "Я його добре розумію. Він людський біль сприймав як свій і пропускав через власне серце . Всі хотів, щоб на Землі був мир і спокій. Чому Мишко там опинився? Щоб люди жили і не вважали цих жебрацьких грошей. Він загинув за людей. Він хотів добра... а не вийшло, сам загинув..."
ЗАГИБЕЛЬ
Загинув Михайло 22 січня 2014 року близько 9-ї години ранку від пострілу мисливською кулею в серце біля стадіону "Динамо" на Грушевського. Він був без зброї, коли його застрелили. У нього не було нічого, що могло б створювати загрозу. Єдине, що у нього на голові була каска і він ховався за щитом, щоб у нього не потрапила граната. А потрапила куля...
ПРОЩАННЯ
Панахида за загиблим відбулася у Михайлівському золотоверхому соборі в Києві 26 січня, в День народження Михайла, коли йому мало б виповнитися 26 років. На панахиду прийшло близько 10 тисяч людей, серед яких сестра та дівчина загиблого, а також опозиційні політики та громадські діячі. Собор не зміг умістити всіх охочих, тож люди заповнили всю площу перед ним. Після панахиди тіло Михайла пронесли під крики "Герой!" та "Живе Білорусь!" вулицями Володимирською, Богдана Хмельницького та Хрещатиком повз Майдан Незалежності до барикад на вулиці Грушевського.

Тіло загиблого поховали увечері 28 січня на цвинтарі біля селища Стяг Праці у Гомельському районі Білорусі. На похоронах були присутні близько 50 осіб - батько, мати і сестра Жизневського, представники громадських організацій та політичних партій, а також журналісти. Похоронне богослужіння відправив священик Білоруської автокефальної православної церкви Леонід Акалович. Перед похованням тіло накрили прапором УНА-УНСО, а труну - історичним національним прапором Білорусі.

На похороні батько героя сказав: "Міша жив в Україні , так як йому було там легше дихати, ніж тут, працювати, у нього там були друзі. Це був його вибір. Ми просили його повернутися додому, і навесні він обіцяв приїхати. Але ось так вийшло..."
ВШАНУВАННЯ
* 26 листопада 2014 року на вулиці Грушевського в Києві відкрили меморіал Михайлові Жизневському.

* Орден Героїв Небесної Сотні (27 листопада 2014) - за громадянську мужність, патріотизм, відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, виявлені під час Революції гідності (посмертно).

* У липні 2015 року на місці поховання Героя Небесної сотні силами активістів і небайдужих людей було встановлено пам'ятник.

* За результатами Міжнародного українсько-білоруського семінару, який проходив 1-2 липня 2015 року в Національній спілці письменників України, засновано літературну українсько-білоруську премію пам'яті Михайла Жизневського "Воїн Світла". Її присуджуватимуть щорічно "за книжку українського або білоруського автора, в якій діє благородний, сміливий герой, що бореться за справедливість, проповідуючи загальнолюдські цінності, і є взірцем для наслідування". Вручатимуть премію 26 січня.

* 21 листопада 2015 року Президентом України підписано Указ "Про стипендію пам'яті М. Жизневського", який передбачає виплату довічної стипендії батькам Михайла - Михайлу Петровичу та Ніні Василівні Жизневським.

* 28 березня 2016 року в Києві відкрили пам'ятник білорусам, загиблим за Україну. Одне із трьох прізвищ, які містяться на пам'ятнику - прізвище Михайла Жизневського.

* 20 травня 2016 року в місті Овруч на Житомирщині вулицю Германа Титова перейменовано в вулицю імені Михайла Жизневського.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (13 червня 2017, посмертно) - за особисту мужність та героїчне відстоювання засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції Гідності (посмертно)

Сторінка Героя в соц.мережі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
михайло жизневський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
білорус на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
білорус жизневський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жизневський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жизневський фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жизневський на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
похорон жизневський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прощання з жизневським

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
батьки михайла жизневського

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Жизневський | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
МИХАЙЛО МИХАЙЛОВИЧ ЖИЗНЕВСЬКИЙ 26 січня 1988 - 22 січня 2014 білоруський активіст Революції Гідності, член Самооборони Майдану; входив до організації УНА-УНСО, Герой Небесної Сотні Михайло Михайлович Жизневський (біл. Міхаіл Міхайлавіч Жызьнеўскі)народився у білоруському місті Гомелі. Ріс у селищі Стяг Праці у Гомельському районі. Навчався в гомельській школі №15 у військовому класі.

# data[].attributes.headline
Українець Ро

# data[].attributes.body
Українець Роман Сеник (с. Наконечне Друге, Яворівський район, Львівська область, 45 років).

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Сеник | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
РОМАН ФЕДОРОВИЧ СЕНИК 26 липня 1968 - 25 січня 2014 активіст Революції Гідноті, входив до Самооборони Майдану, Герой України, Герой Небесної Сотні БІОГРАФІЯ Народився на Яворівщині. У восьмирічному віці Роман відзначився тим, що врятував з крижаної води дівчинку, яка каталася на санчатах і впала в річку.

# data[].attributes.headline
Іще одного учасника 

# data[].attributes.body
Іще одного учасника протестів, Юрія Вербицького (м. Львів, 50 років), викрали з лікарні, а через добу знайшли мертвим зі слідами катування у лісі під Києвом. Після травм, одержаних цього дня біля стадіону “Динамо”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЮРІЙ ТАРАСОВИЧ ВЕРБИЦЬКИЙ
25 серпня 1963 - 22 січня 2014
Кандидат фізико-математичних наук, сейсмолог львівського Інституту геофізики Національної академії наук, Герой Небесної Сотні, Герой України
ЖИТТЄПИС
Прадідусь Юрія - Іван Васильович Скоробагач був високоосвіченою людиною. Працював учителем у Дуплиській школі. Завжди займав активну громадянську позицію, був членом ОУН. За свої переконання поплатився життям. Одного разу прийшли польські жандарми і забрали його. Він був в'язнем Картузької Берези. Додому звідти вже не повернувся, там його закатували.

У нього залишилася донечка Марія, яка згодом і продовжила батьків шлях. Також здобула педагогічну освіту. В той період і звела доля Марію та Зиновія - дідуся і бабусю Юрія Вербицького. Зиновій виховувався в інтелігентній, працьовитій сім'ї залізничників, але здобув педагогічну освіту. На початку 30-х років минулого століття вони одружилися. Роботи за фахом в Україні їм не давали, тому вимушені були виїхати за призначенням. Кілька років працювали в Польщі, неподалік міста Знєзно. У них народилися діти: Тарас -батько Героя (1932), Надія (1934), Орися (1938).

У 1939-у, коли на Західну Україну прийшла радянська армія, Марія та Зиновій повернулися до рідного села Блищанка. Тоді вже їм дали роботу в школі. Зиновій працював учителем у Блищанській школі, а Марія Іванівна - в Дуплиській. Для сім'ї це було велике щастя, адже вони повернулися на свою рідну землю і стали потрібними своїм односельчанам. Паралельно вели активну підпільну роботу. Пан Зиновій був членом ОУН.

Та недовго сім'ї довелося жити в родинній хаті. На початку Другої Світової війни Зиновію запропонували посаду директора школи у с. Угринь Чортківського району і він погодився. Свою підпільну діяльність продовжував і там, активно боровся проти окупантів. У 1943 році під час облави він загинув від рук гітлерівців.

Марія Іванівна залишилася одна із трьома малолітніми дітьми. Вони старалися її не засмучувати. В школі вчилися добре, а особливо Тарас, який після закінчення сільської школи навчався у Заліщицькій середній, яку закінчив у 1952р. з відзнакою. У тому ж році вступив на навчання до Львівського політехнічного інституту. Вчився там дуже старанно. Геофізичний факультет відкрив для нього багато нового, цікавого незвіданого. Там в інституту він зустрів свою майбутню дружину Тетяни Василівни Борачок, яка навчалася на геодезичному факультеті.

Згодом вони одружилися. Тарас став відомим вченим, працював старшим науковим співробітником у Львівському філіалі Інституту геофізики АН УРСР, а мати - асистентом кафедри геодезії Львівського політехнічного інституту. У 1958 році у них народився первісток син Сергій, а через п'ять років - Герой Небесної сотні - Юрій.
ПРОФЕСІЙНА ДІЯЛЬНІСТЬ
Юрій Тарасович навчався на геодезичному факультеті Львівського політехнічного інституту за спеціальністю "Прикладна геодезія" (тепер Національний університет „Львівська політехніка"). Потім пішов працювати у проектний інститут "Львівагропроект" (1985-1992) інженером-геодезистом. Далі (1992-1995) - інженер, а пізніше - провідний інженер Карпатської дослідно-методичної геофізичної партії Інституту геофізики НАН України. З 1996 по 2002 рр. - провідний інженер Карпатського відділення Інституту геофізики НАН України.

З 2002 року і до останнього часу він - провідний інженер Відділу сейсмічності Карпатського регіону ІГФ НАН України, де його робота була пов'язана з формуванням комплексного регіонального банку геофізичних даних в Карпатському регіональному центрі сейсмологічної інформації Інституту геофізики ім.С.І.Субботіна НАН України. Дані цього банку використовуються для вивчення внутрішньої будови Землі, геодинаміки Карпатського регіону, визначення рівня сейсмічної небезпеки методами загального, детального та мікросейсмічного районування території регіону, зокрема великих населених пунктів і важливих об'єктів промисловості й інфраструктури.

Важливим результатом досліджень Юрія Вербицького стало забезпечення функціонування в Карпатському регіоні України автоматизованої системи інструментальних і програмних засобів одержання, збору, формування геофізичних і сейсмологічних баз даних, обробки, зберігання та доступу до даних і результатів їх обробки.

Він брав участь у розробці наукових програм Інституту геофізики, у науково-дослідних і госпдоговірних роботах сейсмологічного напрямку, зокрема у організації сейсмічних спостережень на Південно-Українській, Запорізькій, Хмельницькій, Рівненській, Чорнобильській АЕС, Київській ГЕС та Дністровських ГЕС і ГАЕС.

Юрій Вербицький є співавтором 46 наукових статтей і тез доповідей, цілої низки рукописних наукових звітів за тематиою відділу.

Науковий доробок дав можливість йому 3 грудня 2013 року на Вченій Раді Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України у Києві успішно захистити дисертацію „Методичні та прикладні аспекти комплексного банку геофізичної інформації Карпатського регіону" на здобуття наукового ступеня кандидата фізико-математичних наук за спеціальністю - геофізика...
ЗАХОПЛЕННЯ
Ще навчаючись у школі, Юрко разом зі своїм старшим братом Сергієм вперше піднявся у гори. Карпати зачарували вразливу душу підлітка своєю величчю і красою. Будучи вже студентом їздив на Кавказ і Крим, захоплюючись цими горами, які вже стали невід'ємною частиною його життя. Його чарувала і дивувала не лише особливість історичного розвитку й природно-географічних умов гірського населення, але й виняткова етнічна розмаїтість мешканців гір. Адже історики і мандрівники називають Кавказ „Країною гір" і „Країною мов". Всі гірські мешканці близькі за культурою: чи в переробці домашньої сировини, чи виготовленні виробничих інструментів, чи в одязі, чи у пошитті взуття, чи у приготуванні окремих страв, чи у музичних інструментах... Молодий науковець намагався зафіксувати все, що його вражало чи зацікавлювало у фотографіях. Увесь свій вільний час проводив у горах із друзями, а в останні роки ще й зі своїм улюбленцем, собакою Альпом породи ердельтер'єр. Власне вона й була його сім'єю - з дружиною він давно розлучився, а донька Уляна вже самостійна, їй 25 років.

"Якось ми були в горах, і Юра був з Альпом. Я сиділа, їла печиво, і тільки відвернулася на секунду, повертаю голову - а Альп вже з'їв моє печиво мені прямо з рук. Юра хотів прикрикнути на нього, насварити - але не зміг. Він був дуже добрий і дуже його любив", - розповіла подруга.

З 2006 року був членом клубу "Екстрем", робив сходження на вершини вищої категорії складності в Криму і на Кавказі.

Він не раз ходив у гори найскладнішими кавказькими маршрутами. Вербицький мав перший розряд з альпінізму, який дозволяв йому ходити найскладнішими маршрутами на Кавказі. Одного разу він таки зірвався з гори Дихтау в Кабардино-Балкарії. Це було в 2007 році, він розтрощив собі ногу, але тоді вижив. Його спускали з гори протягом двох діб, потім ще три доби транспортували до Львова. Після цього він почав кульгати, однак альпінізму не полишив - хоча якраз останнього літа в гори йому поїхати не вдалося. Трапилася інша біда - його збило авто, але він залишився живим. І гори далі вабили його, влітку 2014 року він планував здійснити нове сходження...
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Вперше Юрій Тарасович вирушив на майдан у грудні 2014 року. По поверненні у Львів, одночасно готуючись до захисту дисертації, не полишав думки допомогти Майданові, адже поділяв прагнення тисяч українців і не міг бути байдужим до жорстокого поводження з людьми, які мирно висловлювалися за це. Тому після захисту дисертації, взяв відпустку за власний рахунок і подався у Київ.

"Він був далеким від політики, але казав, що не може стояти осторонь, коли робиться таке беззаконня. Казав: "Я маю бути там" - розповідає друг героя.

Юрій не належав до жодних партій і завжди виступав проти силових методів вирішення проблем. Був переконаний, що люди мають право вільно стояти на Майдані і висловлювати свою думку з тих чи інших політичних питань. Але "вільно стояти" не дали - народу спробували заткнути рот міліцейським кийком.
- Юра подзвонив нам з Києва напередодні Святого вечора, - згадує брат покійного Сергій Вербицький. - Я його запитав: "Може, ти приїдеш? Все ж таке свято". Він відповів: "Точка неповернення перейдена. Або ця влада знищить нас, або ми її. Я зробив свій вибір! Сподіваюся, що й інші вчинять правильно"...
Друзі кажуть: Юрко і радикалізм - несумісні. Його улюблена футболка з написом: "Альпінізм проти злоби і ненависті".

"Ходив на Майдан не на передовій стояти чи з кимось битися, а щоб кількісно підтримати. Також намагався налагодити контакт з опонентами через спілкування, вірив у силу слова. Отак ми ходили з одного кінця Майдану до іншого. Слідкували, щоб не було провокацій. Юрко умів вчасно втрутитися і спокійно та аргументовано все пояснити", - згадує київський друг Вербицького Роман Миханів.

В ніч з 20 на 21 січня Юрій розносив чай на Грушевського. Він опинився поза зоною конфлікту, проте потрапив під обстріл гумовими кулями, його було поранено в око. Юрію промили очей у Будинку профспілок. Пізніше представник Ради майдану Ігор Луценко відвіз пораненого в Олександрійську лікарню у Києві, але з офтальмонологічного відділення їх обох викрали невідомі особи...
ВИКРАДЕННЯ
Юрія Вербицького викрали разом з Ігорем Луценком 21 січня 2014 р. безпосередньо з приміщення офтальмологічного відділення Жовтневої лікарні у місті Києві. У кабінеті лікаря залишились речі Юрія та паспорт. За словами Луценка, викрадачів було чоловік 10, цитуємо:

"нас із цим чоловіком, його звали Юрій, скрутили, побили і, кинули до чорного мікроавтобуса, який на великій швидкості рушив у бік лісу. Там нас спочатку разом допитували з елементами насилля, а потім розтягнули по різних кінцях лісу і обробляли окремо. Я лише чув, що дуже сильно пресують цього Юрія. Чому його, а не мене? Бо він, виявився зі Львова, а для цих людей, за їхніми ж словами, це особлива каста ворогів. Тому за нього взялися, так би мовити, найбільш охочі люди...Все це тривало хвилин 40, годину. Потім нас знову погрузили в автобус і кудись відвезли з мішками на голові ..."

За словами Луценка, викрадачі дуже професійно займалися побиттям людей й їх професійність в проведенні допитів однозначно свідчила про стиль міліціонерів. Ігор Луценко після тортур спромігся вийти з лісу в тому ж Бориспільському районі. Сподівалися живим знайти і Юрія...
СМЕРТЬ
22 січня 2014 р. тіло Юрія Вербицького було знайдене у лісі під Гнідином Бориспільського району Київської області зі слідами тортур. З перебитими ногами, численними забоями, без верхнього одягу він був викинутий у лісі при 15-градусному морозі. Викинутий без жодного шансу вижити. Ігор Луценко, який після тортур спромігся вийти з лісу у тому ж Бориспільському районі, наголосив, що Юрка викрадачі катували особливо жорстоко лишень через те, що він був львів'янином. У ГУ МВС у Київській області не побачили зв'язку між ушкодженнями на тілі Юрія Вербицького та його смертю, „Помер від переохолодження" - таким був цинічний вердикт судмедексперта. Рідний брат Юрія упізнав його тіло у морзі Борисполя.

...А в цей самий час на Вченій раді Інституту геофізики ім. С.І.Субботіна НАН України він за конкурсом пройшов на посаду молодшого наукового співробітника відділу сейсмічності Карпатського регіону, але він уже про це не дізнався...
ПРОЩАННЯ
Відспівували покійного Юрія у церкві Різдва Пресвятої Богородиці, що на мікрорайоні Сихові м. Львів. На церемонії зібралося декілька тисяч людей. Церква була повністю заповнена. На площі біля церкви стояли тисячі людей.

Священик, митрополит Львівський Ігор сказав: "Юрій віддав життя за свободу України, за своїх друзів, за українців. Він був мирною людиною. Він протистояв озброєним бійцям, які захищали владу, але переміг їх духовно. Він став жертвою задля кращого життя українців. Юрій пав тілом, щоб жити духом!".

Чин похорону був призначений на 12-у годину. Але людей було так багато, що на Личаківський цвинтар тіло доставили тільки о 16-й годині. Усі витрати по похорону міська рада взяла на себе. Людей на цвинтар везли більше, як 20 автобусів. Труну з тілом везли на катафалку повільно. Люди, які були на Сихові, до вул. Мечникова йшли пішки до катафалку. На перетині вул. Мечникова-Левицького труну зняли з катафалку і понесли на руках. Юрія Вербицького поховали на полі почесних поховань Личаківського цвинтаря - на Алеї Героїв, де спочивають учасники бою під Крутами, вояки УПА, відомі громадські діячі.

З прощальним словом виступили міський голова Львова Андрій Садовий, громадський діяч Ігор Калинець, поет Роман Лубківський, брат покійного - Сергій Вербицький. Брат Сергій зазначив, що Юрій ніколи не був великим радикалом, але завжди болісно сприймав будь-яку несправедливість. Останній раз Сергій спілкувався з ним по скайпу перед Йорданським Святим вечором. Сергій запропонував йому приїхати додому. Але Юрій відповів, що не може цього зробити, бо розуміє, яка в Києві енергетика, як люди борються за волю України.

Вербицького поховали під гімн "Ще не вмерла Україна". Тричі пролунали постріли з рушниць. Львів'яни співали стрілецьких пісень "Чуєш, брате мій" та "Там під львівським замком".

У Юрія залишилась 25-річна донька Уляна.
ВШАНУВАННЯ ПАМ'ЯТІ
* 23 січня 2014 року в Тернополі з'явилась площа Героїв Євромайдану.

* 23 січня у Львові було оголошено жалобу за невинно убієнними в Києві.

* 24 січня 2014 року мешканці села Гнідин на місці, де було знайдено тіло Юрія Вербицького, встановили хрест зі світлиною Героя. На фото напис: "Він загинув за нас!". Символічна могила активіста Євромайдану знаходиться в лісі, приблизно за 250 метрів від дороги Київ-Гнідин. До неї веде просіка, біля початку якої теж встановлена фотографія мученика.

* Львівський гірський клуб "Екстрем", членом якого був Юрій Вербицький, у рамках ініціативи "Герої України на вершинах світу" планує назвати іменем Юрія Вербицького безіменну вершину на теренах Східного Кавказу. Ініціативу львів'ян вже підтримали їхні грузинські колеги.

* Академічна спільнота Львова створила сотню ім. Юрія Вербицького. Основним завданням сотні є підтримка участі волонтерів із числа працівників академічних та освітніх установ, а також усіх, хто відстоює права і свободи, гарантованих Декларацією прав людини та Конституцією України. http://www.sotnyav.org/

* Верховна Рада прийняла постанову про присвоєння звання "Герой України" загиблим учасникам під час мирних акцій протесту впродовж листопада 2013 - лютого 2014 років. Постановою передбачається звернутися до наступного Президента України з пропозицією посмертно присвоїти звання "Герой України" полеглим цивільним учасникам збройних конфліктів.

* 15 травня 2014 року під час засідання сесії Львівської міської ради депутати проголосували за присвоєння нової назви скверу на вул. Коломийській, 15. Сквер назвали ім'ям Юрія Вербицького.

* У селі Гнідин Бориспільського району Київської області на честь Юрія Вербицького перейменували вулицю, яка раніше мала назву "провулок Леніна".

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* 1 грудня 2014 року у львівській середній школі №27 відкрили пам'ятну дошку Герою Небесної сотні Юрієві Вербицькому.

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

* 19 червня 2015 року Львівській середній загальноосвітній школі №27 присвоєно ім'я Героя Небесної сотні Юрія Вербицького.

* 25 серпня 2015 року - в день, коли Героєві виповнилося б 52 роки - на в'їзді до села Гнідин відкрили п'ятиметровий пам'ятник Юрію Вербицькому.

* До Дня пам'яті з нагоди Дня народження Юрія Вербицького Наталка Криничанка присвятила пісню Юрію Вербицькому.

* 20 листопада 2015 року у Львові у школі №27 відкрили музей пам'яті Юрія Вербицького.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
викрадено юрія вербицького

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зник юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор луценко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
альпініст юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
активіст юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пропав юрій вербицький

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Вербицький | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЮРІЙ ТАРАСОВИЧ ВЕРБИЦЬКИЙ 25 серпня 1963 - 22 січня 2014 Кандидат фізико-математичних наук, сейсмолог львівського Інституту геофізики Національної академії наук, Герой Небесної Сотні, Герой України ЖИТТЄПИС Прадідусь Юрія - Іван Васильович Скоробагач був високоосвіченою людиною. Працював учителем у Дуплиській школі. Завжди займав активну громадянську позицію, був членом ОУН.

# data[].attributes.headline
28 січня помер 

# data[].attributes.body
28 січня помер Олександр Бадера (м. Володимир-Волинський, Волинська область, 66 років).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1 січня 1948 - 28 січня 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

Народився Олександр Бадера у Володимирі-Волинському у 1948 році. Після закінчення школи навчався у Володимир-Волинському професійно-технічному училищі, де отримав професію електогазозварювальника.

Згодом пан Бадера здобув вищу економічну освіту в Києві, де й залишився працювати. У 1990-х став приватним підприємцем. Тривалий час займався кінопрокатом, та з товаришами навіть почав самостійно випускати кінофільми. Після знайомства із Почесним гетьманом Українського козацтва Володимиром Мулявою захопився історією козацтва, та сам став отаманом галицько-волинських козаків.

Мріяв створити музей Січових Стрільців. Він понад усе любив Україну і все своє життя бажав жити у вільній, заможній країні - мріяв, аби діти та онуки були щасливі та здорові й не шукали собі долю по усіх світах. Ніколи не залишався байдужим до беззаконня, яке коїлось в Україні. Був переконаний, що неможливо допускати свавілля зажерливих можновладців і що в цей нелегкий час не можна стояти осторонь від будь-яких подій.

Залишив чотирьох дітей: трьох дочок та сина.

⋅

"Трохи мене покропили, та від того я став ще більш загартованим".

"Зламали пальця - та не зломити дух".

⋅

# data[].attributes.attachment_link.title
БАДЕРА Олександр Миколайович

# data[].attributes.attachment_link.description
1 січня 1948 - 28 січня 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України Народився Олександр Бадера у Володимирі-Волинському у 1948 році. Після закінчення школи навчався у Володимир-Волинському професійно-технічному училищі, де отримав професію електогазозварювальника. Згодом пан Бадера здобув вищу економічну освіту в Києві, де й залишився працювати.

# data[].attributes.headline
18 лютого   на той ч

# data[].attributes.body
18 лютого   на той час, коли Верховна Рада України мала розглянути зміни до Конституції щодо обмеження повноважень Президента, штаб національного спротиву організував “мирний наступ” з Майдану до парламенту. Водночас на Парковій алеї збиралися прибічники Антимайдану. Епіцентром протистояння між бійцями “Беркуту” і мітингувальниками став Маріїнський парк і Кріпосний провулок, через який могли відстати маніфестанти.
На Кріпосному провулку  того дня було  вбито Володимира Кіщука, підприємця з Димера (с. Новгород, Розівський район, Запорізька область, 57 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В новинах

На фото

На відео

Присвята

В пам'яті

Володимир Юрійович Кіщук
22 лютого 1956 - † 18 лютого 2014

активіст Євромайдану, поет, власник будівельного магазину.
БІОГРАФІЯ

Володимир Юрійович з родини репресованих. Його маму Марію Мусіївну і тата Юрія Васильовича доля звела в Челябінській колонії, де вони відсиділи 10 років за зв'язки з УПА. Побралися, потім родичі покликали їх у Запорізьку область, там народився Володимир. Але скоро молода родина повернулася на батьківщину матері, у Вишгородський район. Купили чверть хатини в Димері. Жили дуже бідно, навіть їжі не вистачало, і Володимира на якийсь час віддали до дитячого будинку. Він часто казав, що в нього все є тому, що колись не було нічого. Прокидався і починав працювати ще до сходу сонця. Йому постійно не вистачало часу, завжди поспішав.Володимир Кіщук був талановитою людиною. Побудував дiм, мав невеликий бізнес. На дозвіллі любив віршувати.

Вірив в Україну без корупції, з нормальним законодавством, справедливими податками. Мріяв, щоб держава вступила у Євросоюз. Вважав, що це найкраще майбутнє для його трьох дітей (наймолодшій донечці- 11 років) та двох онуків.
МАЙДАН
На Майдан чоловік навідувався щотижня. Завжди брав зі собою пакунки: возив протестувальникам їжу та ліки. Та ніколи не брав зброї. Навіть каски чи щита. Адже він не хотів воювати - він тiльки хотів допомагати будувати нову країну. Він лише прагнув гідного життя для своїх дітей та онуків. Він дзвонив з Майдану. Такий дуже щасливий був. Каже, я - на Майдані, відстоюю наші права" - розповіла середня донька. А от наймолодшу донечку чоловік часто брав на Майдан, розповідав про революцію.

Зранку, 18 лютого, Володимир Кіщук сказав, що не може більше сидіти вдома, коли вирішується доля держави. Завів машину і поїхав до Києва. Біля метро "Героїв Дніпра" залишив авто та помчав у центр міста на метро. Там зустрівся з двоюрідною сестрою Ганною, яка приїхала із західної України підтримати Майдан. Він не збирався йти на передову. Але таки втрапив на Інститутську, де тривало протистояння...
ЗАГИБЕЛЬ
Через декілька годин зателефонував старшій доньці, аби розповісти, що коїться на Майдані, як його поливають кров'ю невинних. "Хлопцеві відірвало руку", - так болiсно сказав у телефонну слухавку. I все. Зв'язок обірвався. Він кинувся допомагати, - плаче й плаче дружина. - У ту мить його i спіткала смерть". Снайпер вистрелив Володирові в голову, на якій навіть шолома чи каски не було...
ПОХОРОН
Поховали Володимира як героя у рідному селі. На похорон люди приходять, як на Майдан. Біля фото померлого - вірш про "Беркут". Траурні та жовто-блакитні стрічки й українські прапори. Замість тихого "Вічная пам'ять" люди на все місто кричать, а їм перехожі відповідають: "Слава Україні!" - "Героям слава!".

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
ПРИВАТБАНК
Кіщук Наталія Володимирівна
5168 7423 2204 8749 (Валюта картки - гривні)
5168 7423 3086 4574 (Валюта картки - долари США)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кіщук біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кіщук фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кіщук загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кіщук майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кіщук реквізити

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир КІЩУК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
В новинах На фото На відео Присвята В пам'яті Володимир Юрійович Кіщук 22 лютого 1956 - † 18 лютого 2014 активіст Євромайдану, поет, власник будівельного магазину. БІОГРАФІЯ Володимир Юрійович з родини репресованих. Його маму Марію Мусіївну і тата Юрія Васильовича доля звела в Челябінській колонії, де вони відсиділи 10 років за зв'язки з УПА.

# data[].attributes.headline
Бійця 21-ї сотні Сам

# data[].attributes.body
Бійця 21-ї сотні Самооборони Майдану Сергія Шаповала (м. Київ, 44 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СЕРГІЙ БОРИСОВИЧ ШАПОВАЛ
5 червня 1969 - 18 лютого 2014
активіст революції, член Самооборони Майдану

Мешканець міста Києва. Відбув строкову службу. Після армії працював 15 років охоронцем у компанії "Золоті ворота". Заочно отримав вищу освіту в юридичній академії.

Матір розповіла, що Сергій був з перших днів Майдану, він звільнився з роботи і пішов стояти, кажучи, що це його обов'язок як чоловіка та громадянина. Він мав загострене почуття справедливості.

На Майдані він був із своєю дружиною, яка була волонтером-медиком. Перше поранення Сергій отримав ще 18 січня (!!!), маючи під курткою бронежилет. А за місяць, 18 лютого, загинув на вулиці Грушевського біля Будинку офіцерів від двох вогнепальних поранень в живіт та серце. Залишив дружину, стареньку маму та доньку-школярку від першого шлюбу.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:

Ощадбанк ЗКПО 09322277
р/р 37399914304 МФО 322669
Шаповал Катерина Петрівна (мама)

Картка Укрсиббанк
№26257002930005
Стрільцова Ольга Анатолівна (дружина)

На превеликий жаль, інформації про Сергія у нас більше немає. Тому ми просимо допомогти нам доповнити біографію Героя.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій шаповал біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій шаповал загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
про сергія шаповала

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій шаповал київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій шаповал реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
родина сергій шаповал

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій ШАПОВАЛ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
СЕРГІЙ БОРИСОВИЧ ШАПОВАЛ 5 червня 1969 - 18 лютого 2014 активіст революції, член Самооборони Майдану Мешканець міста Києва. Відбув строкову службу. Після армії працював 15 років охоронцем у компанії "Золоті ворота". Заочно отримав вищу освіту в юридичній академії.

# data[].attributes.headline
Підприємця І

# data[].attributes.body
Підприємця Ігоря Сердюка (м. Кременчук, Полтавська область, 44 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ІГОР МИКОЛАЙОВИЧ СЕРДЮК
3 листопада 1969 - † 18 лютого 2014

активіст Євромайдану; прапороносець 9-ої Сотні Самооборони Майдану.
БІОГРАФІЯ
Ігор був підприємцем, займався організацією ремонтно-монтажних робіт. Одружений, є донька Олександра. Мав дуже багато захоплень. З дитинства відвідував різноманітні гуртки, будував моделі ракет. І завжди в усьому досягав високих результатів. Збереглися його грамоти.

Уже в зрілому віці серйозно захопився дайвінгом, перемагав на всеукраїнських змаганнях з цього виду спорту, навіть їздив на міжнародні. Але передовсім він був патріотом.

З початку 1990-тих брав участь у національному русі у місті Кременчук. Коли Україна вирішила вибрати незалежність, Ігор став активним діячем у боротьбі за те, щоб прапором нової держави став жовто-блакитний стяг, а гербом Тризуб. Він навіть випиляв собі зі шматка бронзи герб України і зробив з того собі символ для носіння на одязі. З тих же часів його зацікавили і книжки про справжню історію нашої землі: "Історія Запорізських козаків", "Історія України-Руси"... Тоді ж вичитав про своє прізвище Сердюк - сердюками називали піхотні полки, що були особистою охоронною гвардією гетьмана. Дуже цим пишався.

У житті Ігор Сердюк не хворів на довіру і повагу до влади. Він вважав її представників брехунами і, часто-густо, покидьками. Взагалі був людиною прямою, чесною, відкритою і дуже компанійською. Мав дивовижний талант зводити навкруг себе у коло знайомих таких різних людей, які б у своєму звичному житті навряд чи колись би звернули увагу один на одного.

Коли відкрив для себе пірнання, це надало йому і нових вражень, і нових друзів, і нових місць для здивувань. Він любив той новий підводний світ, що відкрився перед його очима. Завжди з захопленням розповідав про різні дива і чудернацькі краєвиди нововідкритих водних просторів. Разом з друзями-пірнальниками неодноразово брав участь в змаганнях по всій Україні, займав призові місця.

До своєї природної зацікавленості історією України, Ігор мав також інтерес і велику повагу до історії кубинської революції. Він мріяв потрапити колись на острів Свободи. Ігор читав книжки "Щоденник мотоцикліста" і "Партизанська війна" Ернесто Чегевари. І вони його до того пройняли, що це відзначилося татуюванням портрету Че на грудях.

А в 2012 р. Ігор виголив собі чуба,і відтоді завжди голосно вітався "Слава Україні!".

МАЙДАН

Ігор почав їздити до Києва з перших днів Євромайдану, інколи їздив додому, щоб навідати дружину Ірину та доньку Олександру. На майдані був прапороносцем 9-ї сотні самооборони.

Це надзвичайно порядний патріотичний чоловік, - розповів активіст Сергій Полюхович, який познайомився з Ігорем на Майдані.Він входив до 9-ї сотні, де були люди з Кременчука, Львова, Вінниці. Відважний, відданий, чесний, порядний Я як куратор від Кременчука по Євромайдану хотів рекомендувати його на призначення комендантом нашого намету (куреня). Якщо вибирати п'ятірку кращих людей, які були від Кременчука в Києві, то Ігор, без сумніву, в п'ятірці.

Його дружина Ірина їздила до нього в Київ, намагалася якось повернути додому - мабуть, серце відчувало недобре, але Ігор вирішив бути на своєму посту до кінця, як він сам казав: "доки не повісимо Яника на ялинці".
ЗАГИБЕЛЬ
18 лютого 9-та сотня охороняла підземні переходи та виходи до метро. Коли з'явилася інформація, що підземкою до Майдану можуть доправляти силовиків, Ігор з побратимами чергував тут усю ніч.

Ігор потрапив під обстріл поблизу Маріїнського парку 18 лютого, коли допомагав ставити барикаду. Оскільки було оголошено перемир'я, люди були без зброї, без палиць, без жодного захисту.

Коли ж почалося протистояння, групу, в якій перебував Ігор, відтіснили до станції метро "Арсенальна". Вони намагалися стримати оборону, почали зводити барикади. Але на них напали загони "беркутівців" і "тітушок". Ігорю вистрілили впритул у обличчя на перехресті вулиці Інститутської та Кріпосного провулку.

Зі слів очевидця Тараса Пастуха: " Беркутівці кидали світошумові гранати, багато газу було. Також вони кидали коктейлі Молотова. Там реально було пекло. Ігор стояв метрів 15 від їжака, який зробила самооборона. Я пам'ятаю, як він впав. До нього кинулися, взяли за руки-ноги і понесли. Ігор не був в протигазі, військовій одежі. Але він тримав прапора (як я пам'ятаю). Снайпер вирішив вистрілити саме у прапороносця."
ПРОЩАННЯ
21 лютого кременчуківці поховали загиблого в Києві від снайперської кулі земляка. Ця людина настільки відома у наддніпрянському місті, а резонанс від трагедії настільки значний, що провести його в останню путь зібралися тисячі людей.

За домовиною йшли бойові побратими, рідні, друзі, представники влади і просто небайдужі городяни. Зі стягами і революційними гаслами, живими квітами. Домовину з тілом героя несли на руках через вулиці Першотравневу, Перемоги, Бутиріна - до Свято-Миколаївського собору, де відбулося відспівування.

Замість похоронного маршу співали Гімн України, який відображає те, як загинув Ігор Сердюк: "Душу й тіло ми положим за нашу свободу..." Загиблому віддавали почесті, як Героєві України.

Настоятель Свято-Миколаївського храму отець Володимир, відслуживши обряд, сказав, що загиблий віддав життя за волю й свободу, і закликав усіх молитися за загиблих на Євромайдані, бо вони віддали життя за майбутнє України

Поховали чоловіка на Свиштовському цвинтарі, у мікрорайоні "Молодіжний".
Вшанування пам'яті
25 лютого 2014 року на сесії Кременчуцької міської ради депутати підтримали рішення перейменувати вулицю Першотравневу, де жив Ігор, на вулицю імені героя України Ігоря Сердюка.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картка Приватбанк
4405 8823 0947 1310
Сердюк Ірина (дружина)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк допомогти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк вбили

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор сердюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор СЕРДЮК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ІГОР МИКОЛАЙОВИЧ СЕРДЮК 3 листопада 1969 - † 18 лютого 2014 активіст Євромайдану; прапороносець 9-ої Сотні Самооборони Майдану. БІОГРАФІЯ Ігор був підприємцем, займався організацією ремонтно-монтажних робіт. Одружений, є донька Олександра. Мав дуже багато захоплень. З дитинства відвідував різноманітні гуртки, будував моделі ракет. І завжди в усьому досягав високих результатів.

# data[].attributes.headline
Сергія Дідич

# data[].attributes.body
Сергія Дідича (с. Стрільче, Городенківський район, Івано-Франківська область, 44 роки), сотника Самооборони, голову осередку партії “Свобода” з Івано-Франківщини.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДІДИЧ СЕРГІЙ ВАСИЛЬОВИЧ
03 листопада 1969 - 18 лютого 2014

Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України, громадський активіст, голова Городенківської районної організації ВО "Свобода", Сотник Івано-Франківської сотні на Майдані, депутат Городенківської районної ради, засновник і директор туристичного клубу "Золоте Руно".

Сергій Васильович Дідич народився 3 листопада 1969 року в селі Стрільче Городенківського району Івано-Франківщини у робітничій родині. Батьки Сергія Дідича, Василь Іванович та Ніна Миколаївна - працювали будівельниками. Дитинство провів у м. Городенка, куди сім'я переїхали у 1972 році.

Навчався в Городенківській середній школі № 1 з 1977 по 1987 роки. Школу закінчив зі срібною медаллю. Захоплювався математикою, фізикою, а особливо, географією. Займався в туристичному гуртку, неодноразово виборював призові місця на обласних змаганнях з туризму. Мріяв стати моряком.

У 1987 році вступив до Одеського морського інженерного училища, на факультет своєї мрії - судноводійський. Після І курсу був призваний до лав армії, службу проходив у десантних військах з 1988 по 1990 рік. Проходив службу спочатку у Прибалтиці, а закінчив в Амурській області.

Після демобілізації, у 1990 році вступив на економічний факультет Львівського державного університету ім. І.Франка, який закінчив у 1995 році.

Свій трудовий шлях Сергій Дідич почав у Податковій адміністрації в Городенківському районі, працював державним податковим інспектором з 1995 по 1997 роки. У 1999 - 2003 роках - головний бухгалтер Городенківського управління юстиції. З 2007 по 2008 рік працював на посаді головного спеціаліста відділу культури і туризму Городенківської РДА. Але манили Сергія Васильовича простори, він якось фанатично любив природу. Це було частинкою його життя. І коли він зрозумів, що така робота не за покликом серця, разом з дружиною створили регіональний центр розвитку сільського туризму, пізніше серйозно захопився рафтингом, тобто розвивав туризм у всіх його сферах.

З 2008 року Сергій Дідич - приватний підприємець, засновник та голова громадської організації "Клуб мандрівників "Золоте руно". "Він так цього хотів, жив цим, любив це. Ми взяли кредит, купили човен, спорядження і справа пішла", - розповідає дружина Галина. Сергій Васильович першим почав розробляти маршрути туристичних сплавів по Дністру, мріяв перетворити його в центр туристичного розвитку Прикарпаття, підтримував тісні зв'язки з каяковим клубом "Гонорні" з польського міста Немодлін. Організовував полякам сплави по Дністру, Серету, Збручі, Лімниці, Стрию.

Сергій Дідич понад усе любив рідний край і більшу частину свого життя присвячував його туристичному розвитку. Його громадську організацію "Золоте Руно", яка займалася перш за все сплавами по Дністру, знають в усій Україні та за її межами.

Сергій відстоював інтереси громади як депутат Городенківської районної ради, займався долею урочища "Деренівка", котре вже десятиліттями використовують як районний полігон для твердих побутових відходів. Не було тижня, щоб Дідич як голова районної організації ВО "Свобода" не переступив порогу редакції місцевої газети, маючи щоразу нові пропозиції та ініціативи. Зрештою, під його керівництвом за останні роки були й пікетування доріг, і боротьба за чисте довкілля, й відстоювання цукрозаводу. За його клопотання як голови комісії з питань соціально-економічних відносин та земельних відносин локалізували звалища, чимало зроблено для очищення берегів Дністра.

Вперше про очолюваний Дідичем громадський клуб мандрівників "Золоте руно" довелося почути на засіданні робочої групи з розвитку туризму. Там Сергій Дідич означив перспективи розвитку територіальних громад: "За великим рахунком, туристам, які сплавляються Дністром чи просто приїздять сюди на відпочинок, нема, крім води, що показати. А треба зважати й на багато інших речей, крім задоволення від чудових пейзажів дністрових берегів, скель, водоспадів". Так виникла ідея проекту розвитку придністровських сіл "Дністровський каньйон". Знайшов чимало однодумців, і вони разом вели активну роботу з популяризації відпочинку на Дністрі та в Дністровському каньйоні, поліпшення бізнес-середовища у селах, прагнули зацікавити людей підприємницькою діяльністю, закликали до активної співпраці між членами громади, бізнес-асоціаціями, громадськими організаціями.

Щоб залучити до участі в розвитку Дністровського каньйону міжнародні програми і гранти, Сергій Дідич створив регіональний центр розвитку сільського туризму "Дністровський каньйон". Зв'язалися з фондами, що мають досвід успішної діяльності в сфері туризму, взяли участь у програмі TASIS. І хоч ці гранти не були бізнесовими, все ж відкрили перед нашим краєм певні можливості. Сергій разом із однодумцями організовував сплави Дністром, закликав керівників придністровських сіл розвивати щось особливе в громадах, щоб туристи мали чого зійти на берег, щоб гігієна, санітарні умови проживання були на належному рівні. Отож роботи в цьому напрямі ще непочатий край.

Сергій Дідич був життєрадісний, ініціативний, творчий. Він мріяв про те, щоб люди в Україні жили так, як живуть в розвинутих Європейських країнах.
ПОЛІТИЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ
Сергій Дідич з 2010 року очолював Городенківську районну організацію ВО "Свобода". Був депутатом Городенківської районної ради шостого демократичного скликання, головою фракції "Свободи" у районній раді, головою постійної комісії з питань соціально-економічного розвитку та земельних відносин.
ОСОБИСТЕ ЖИТТЯ
Сергій та Галина Загарук з 9 по 10 класи були однокласниками, окрім спільних шкільних уроків, ходили разом у походи. Зовсім скоро пролунав останній дзвінок, Сергій вирушив на навчання до Одеси на навчання. Так минав рік, допоки не відбулася зустріч з однокласниками, після якої Сергій почав листуватися з майбутньою дружиною Галиною. Листувалися і під час військової служби.

У 1991 році пара побралася. Усе подальше життя дружина була поруч з Сергієм, як під час мирного життя була плечем і підтримкою, а в революційні часи покинула домашні справи і стала справжнім тилом для свого чоловіка.

Жив Сергій Дідич у селі Стрільче, де власноруч відбудовував батьківську хату. Є син Андрій та донька Іра. Залишились батьки літнього віку.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Коли розпочалися протестні акції в столиці, Сергій Дідич очолив районний Штаб національного спротиву. Боровся не на словах, а на ділі. Свої риси, організаторські здібності проявив активними діями на Майдані. Разом із іншими патріотами організовував поїздки городенківців до столиці. Сам був там майже весь час. Побратими стверджують, що Сергій жодної миті не сумнівався у своєму життєвому виборі, вірив у перемогу. Спочатку його обрали сотником самооборони на Майдані, а згодом - координатором групи "Захід". Дружина Галина була поруч із чоловіком, відповідала за забезпечення медикаментами. Вона передавала до Городенки запити, й необхідні ліки, одяг, засоби захисту, особистої гігієни звідти передавали до столиці.

У інтерв'ю Сергій розповідав про Майдан: " Будь-які зміни - це рушійна сила суспільства. Я давно навчився не оцінювати події як негативні чи позитивні. Будь-яка подія дає досвід. Нинішні спричинені тим, що люди хочуть змін. Адже ми досі ходимо по колу. А зміни - це розвиток. Нам зараз потрібна команда зовсім інших людей. Які мають по-іншому мислити, робити інші вчинки, відповідно буде зовсім інший результат. Особисто я чекаю на інших людей. І це є моя мета ".

Додому у Городенки подружжя приїжджало на кілька днів і знову поверталося до столиці. Востаннє з родиною бачилися на Різдво. Він був на передовій, а його дружина - на Майдані.
ЗАГИБЕЛЬ
Загинув 18 лютого, на Кріпосному провулку в урядовому кварталі. За словами побратимів, коли його сотня відходила, Дідич йшов останнім. Сергія схопили та били "беркутівці". Пізніше експертиза засвідчить ці побої.
Вирвавшись, Дідич опинився на проїжджій частині, по якій неслась вантажівка. Дорогу ж до порятунку заступили силовики. Один з них сильно вдарив його по голові, що, як вважає представниця родини Дідичів у суді Євгенія Закревська, могло значно його дезорієнтувати. Інший наніс удар збоку, не даючи зійти з траєкторії автомобіля, який вже наступної миті вчинив наїзд.

Після зіткнення з вантажівкою Сергій не вижив. Силовики не лише не врятували його зі смертельної небезпеки, а й навмисно завадили врятуватись йому хоча б своїми силами.

Варто зазначити, що за кермом авто був інший майданівець Бібік, який намагався на машині вирватися з оточення. Перед тим, як наїхати на Дідича "беркута" двічі влучили йому в голову з травматичних рушниць.

Ось як про це оповідає один з активістів, житель села Чортівця Василь Грицанюк: - Наша сотня йшла десь посередині. Усі в шоломах, але без зброї, хіба що біти. Хтось із побратимів мав бронежилети. З боку Маріїнського парку за нами стежили солдати внутрішніх військ, "беркутівці". "Тітушки" почали закидати нас шумовими гранатами, димовими шашками, викликали на конфлікт. Ми нетікали, бо командири наголошували, що то мирна акція. Потім стало зрозуміло: "беркутівці" заблокували дорогу. Ми кинулися назад, а з тилу силовики вже напали, стали відтісняти колону. "Беркутівці" почали стріляти, то тут, то там падали поранені, ми не встигали їх підбирати, то їх військовики били, забирали в машини. Я опинився на площі біля Будинку офіцерів, забіг усередину. Там було організовано медпункт, просто на столах робили операції. Тут принесли надвірнянця з нашої сотні Тараса Угринюка, прооперували. Я почав зідзвонюватися з нашими, виявилося, що десь пропав Сергій Дідич. Оголосили про три жертви, я пішов подивитися. Обличчя одного було спотворено, залито кров'ю, впізнав його по статурі та чорних шкіряних рукавицях. Попросив показати бейджик, переконався, що то наш сотник..."

Про пошуки винних у смерті Героя - читайте в розділі "РОЗСЛІДУВАННЯ"
ПРОЩАННЯ
Громадська панахида і прощання з героєм відбулося 20 лютого 2014 року в Городенці. В останню путь з рідного дому Сергія проводжали 21 лютого. Кілька тисяч людей - родина, друзі та односельчани, колеги-туристи та однопартійці, представники районного та місцевого самоврядування, - прийшли попрощатися з ним і висловити співчуття сім'ї загиблого.

"Бог завжди забирає найкращих. Він був кращий, ніж я", - сказав у поминальній промові голова обласної ради Василь Скрипничук. І вкляк на коліна перед труною свого друга. Розчулені таким вчинком, священики витирали сльози...

"Його діти є нашими дітьми - дітьми нашої сотні. І ми зробимо все, щоби допомогти їм. Ми не залишимо без допомоги сім"ю нашого побратима", - схилив голову заступник сотника та самооборонівці, які приїхали віддати шану своєму командиру.

Михайло Дзюба, отець-побратим: "Ми мусимо сьогодні, біля цього святого храму, де небо відкрите, де Господь чує і бачить кожного із нас, у серці своєму принести присягу, перед світлою пам'ятю Героя України Сергія Дідича. Щоб ту справу, яку розпочав український народ і він, як вірний син українського народу, провадив цю справу, щоб ми її довершили до кінця".

Тричі по шість - залпами з мисливськиїх рушниць ушанували героя його друзі-лісівники. Три речення, які би були промовлені про Сергія і які би пам"ятав кожен, одностайно вимовила громада - "Слава Україні! Героям слава!"
Поховали Сергія Дідича - Героя України - на високому пагорбі звідки видно усе Покуття і всю неосяжну Україну, за свободу якої - він віддав життя.
ВШАНУВАННЯ
* 21 березня 2014 року в Івано-Франківську з'явилася Вулиця Сотника Сергія Дідича.

* Його сотня, де Герой був сотником, взяла ім'я Сергія Дідича.

* На віче-реквіємі в Городенці рекомендовано присвоїти звання Сергія Дідича Стрільчкнській ЗОШ, а також відповідно перейменувати міську вулицю Юрія Гагаріна на Сергія Дідича

* 02 лютого 2014 року пам'яті Сергія Дідича відбувся волейбольний турнір у с. Незвисько.

* 21 лютого 2015 року у Городенці відбувся гандбольний турнір пам'яті Сергія Дідича.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дідич сергій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сотник дідич

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій дідич городенка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі свободівці

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій ДІДИЧ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ДІДИЧ СЕРГІЙ ВАСИЛЬОВИЧ 03 листопада 1969 - 18 лютого 2014 Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України, громадський активіст, голова Городенківської районної організації ВО "Свобода", Сотник Івано-Франківської сотні на Майдані, депутат Городенківської районної ради, засновник і директор туристичного клубу "Золоте Руно". Сергій Васильович Дідич народився 3 листопада 1969 року в селі Стрільче Городенківського району Івано-Франківщини у робітничій родині.

# data[].attributes.headline
     У Маріїнському 

# data[].attributes.body
У Маріїнському парку в цей час відбувалися зіткнення між учасниками Самооборони Майдану та бійцями внутрішніх військ і так званими тітушками. Там до смерті забили десятника 3-ї сотні Самооборони, 49-річного Андрія Корчака, будівельника зі Львівщини (м. Борислав).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КОРЧАК АНДРІЙ БОГДАНОВИЧ
18 липня 1964 - 18 лютого 2014

активіст Євромайдану, громадський діяч у Стрию. Будівельник.

Любив її до скону,до загину,
Хоч не здійснив своїх найкращих мрій...
Життя віддав за волю України
Стриянин наш Корчак Андрій...
БІОГРАФІЯ
Народився у м. Бориславі в родині репресованих радянською владою.
Проживав на плебанії храму Івана Хрестителя у мікрорайоні Губичі м. Борислава, де священником у 1960-1974 рр. був його дідусь о. Яків Боровик. У м. Бориславі в 1960 р. також народився його старший брат Юрій. Згодом усі вони проживали та навчалися у м. Стрий, де працювали батьки, а сам він навчався у стрийській школі № 2.
Останні роки проживав разом із літньою 81-річною матір'ю Дарією. Мав вищу освіту, заробляв на життя як будівельник. Працював на мостобудівельному підприємстві в м. Стрию. Певний час працював у Чехії.
МАЙДАН
Андрій був на Майдані з 30 листопада 2013, лише короткочасно їздив додому за програмою ротації активістів Євромайдану. Чи вкотре їхати в Київ - ні з ким не радився, просто знав, що має там бути.
За словами сестри, Андрій з дитинства був патріотом. На Майдані мав намір стояти до кінця. На Майдані Андрій був десятником третього десятку Стрийської третьої сотні. Робив усе: і на передовій був, і дрова рубав.

Напередодні загибелі Корчак зателефонував до брата Юрія.Говорив, що відпочиває в наметі, але щось його всередині муляє - якесь нехороше передчуття, - розповідає Юрій Корчак. - Перед обідом набрав мене ще раз. Сказав, що на Інститутській на них наступає "Беркут". А за 2 години зателефонував йому я. Слухавку взяв медбрат
ЗАГИБЕЛЬ
Корчак загинув 18 лютого під час сутичок на вулиці Інститутській.
Зі слів бойових побратимів: "Із одного боку наступали тітушки, які кидали каміння. А з іншого боку - „Беркут", який кидав гранати. Беркутівці розділили їх, вони вже не трималися разом, а стояли по кілька чоловік. Не мали чим оборонятися. Не мали навіть щитів. У них були каски і якісь палки.

Коли наступило тимчасове перемир'я, протягом двох годин Андрій з товаришами будував барикади, укріплював їх. Хлопці з його десятки пригадують, що щити йшли на побудову барикади. Але їх не вистачало, щоб зробити щось пристойне. То не був справжній захист. Вони не розраховували, що „Беркут" почне наступати. Сили були зовсім нерівні. Зі Стрийської сотні там тоді перебувало 24 людини. Беркутівці почали атакувати саме туди, де їх стояло найменше".
"Беркутівці" нанесли Андрію важкі травми голови. А потім під ноги кинули гранату. Він отримав черепно-мозкову травму.

Можливо, його життя можна було врятувати. Однак у той час усі карети швидкої допомоги були переповнені пораненими.

До лікарні бездиханного Андрія самовільно привіз небайдужий чоловік на "Жигулі". Але було запізно. Реанімувати Андрія не вдалося. Він помер у київській лікарні № 17.
ПРОЩАННЯ
21 лютого похорон розпочався з рідної домівки героя. Сюди зійшлися тисячі стриян, які знали особисто Андрія Корчака і ті, що не знали та довідавшись про страшне горе, яке спіткало громаду, вирішили подякувати йому за те, що боровся за Україну, а отже і за кожного з нас.

Священнослужителі відправили панахиду. "Каже Христос, що немає більшої любові, як своє життя покласти за своїх друзів, - так розпочав свою промову о. Мирон Гринишин. - Ми також стараємося щось дати на Майдан, але він приніс незрівнянно більше ніж гроші, ніж будь-що разом узяте, він приніс своє життя на вівтар незалежності України".

Сліз не стримував ніхто. Здавалося увесь Стрий зупинився, щоб провести в останню путь невинно вбитого Героя. 49-ти річного Андрія Корчака пронесли через усе місто. Зупинялися біля рідної школи №2 у якій навчався, біля штабу спротиву звідки він поїхав до Києва, на майдані Незалежності де проходять віче, біля пам'ятника Степану Бандері, римо-католицького Костелу.

Духовенство читало уривки зі святого письма, усі разом з муніципальним чоловічим хором "Каменяр" виконували Гімн України та вигукували: "Герою Майдану - Слава! Слава! Слава!".

Церемонія прощання з покійним пройшла у храмі Успіння Пресвятої Богородиці й тривала понад дві години. Апостольський адміністратор Стрийської єпархії УГКЦ Владика Тарас Сеньків сказав: "Імені всіх тут присутніх і не присутніх, всіх, хто приносить молитви по всій Україні за невинно вбитих, за тих, хто стали жертвою відкуплення задля майбутнього нашого народу я хочу сказати їм передусім наше - вибач, що мусів платити своєю кров'ю данину від нашого народу". Поховали Андрія Корчака на міському кладовищі.
ВШАНУВАННЯ
25 березня 2014 р., на честь Андрія Корчака було названо одну зі стрийських вулиць (частина колишньої вул. Зелена) поряд зі школою, де навчався Андрій.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Райффайзен Банк Аваль
МФО 325570, Рахунок 2620044369,
ІПН 2215611193
Отримувач: Корчак Юрій Богданович (брат)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак стрий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак поховання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій корчак на барикадах

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув із стрия

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій КОРЧАК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
КОРЧАК АНДРІЙ БОГДАНОВИЧ 18 липня 1964 - 18 лютого 2014 активіст Євромайдану, громадський діяч у Стрию. Будівельник. Любив її до скону,до загину, Хоч не здійснив своїх найкращих мрій... Життя віддав за волю України Стриянин наш Корчак Андрій... БІОГРАФІЯ Народився у м. Бориславі в родині репресованих радянською владою.

# data[].attributes.headline
Боєць 15-ї сотні Сам

# data[].attributes.body
Боєць 15-ї сотні Самооборони Майдану охоронець Артем Мазур (м. Хмельницький, 26 років) отримав тяжкі рани, від яких помер у лікарні 3 березня 2014 року.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МАЗУР АРТЕМ АНАТОЛІЙОВИЧ
(6 серпня 1987 - 3 березня 2014) - активіст Революції Гідності; чотовий 9-тої чоти 15-ої сотні Самооборони Майдану. Герой України, Герой Небесної сотні.

Артем народився в Хмельницькому 6 серпня 1987 року. Він втратив батька майже одразу після народження. Згодом його мати вдруге вийшла заміж. Крім Артема, у родині є ще чотири сини і дві дочки. Після закінчення ліцею Артем вступив до училища, де отримав професію автослюсаряПісля закінчення пішов в армію. Згодом працював логістом та охоронцем.

На Майдані
В акціях протесту Євромайдану Артем Мазур брав участь два місяці.
18 лютого 2014 року поранений осколками гранати під час сутичок в Маріїнському парку, по-звірячому побитий, отримав відкриту черепно-мозкову травму - в хлопця був проламаний череп, лікарі витягували осколки з голови. Від дня поранення перебував у комі в міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги. Родичі планували перевезти його в Чехію або Польщу на лікування, проте 3 березня опівдні, не приходячи до тями, Артем помер.

Вшанування пам'яті
- 4 березня 2014 року на Майдані Незалежності попрощались із загиблим бійцем 15 сотні. Відспівали Артема у Михайлівському Золотоверхому соборі, поховали на батьківщині.
- 5 березня 2014 Хмельницькому технологічному багатопрофільному ліцею, в якому раніше навчався загиблий, присвоєно ім'я Артема Мазура.
- 18 лютого 2015 у Хмельницькому технологічному багатопрофільному ліцеї ім. Артема Мазура була відкрита меморіальна дошка.

Нагороди
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
артем мазур майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
артем мазур біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Артем МАЗУР | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
МАЗУР АРТЕМ АНАТОЛІЙОВИЧ (6 серпня 1987 - 3 березня 2014) - активіст Революції Гідності; чотовий 9-тої чоти 15-ої сотні Самооборони Майдану. Герой України, Герой Небесної сотні. Артем народився в Хмельницькому 6 серпня 1987 року. Він втратив батька майже одразу після народження. Згодом його мати вдруге вийшла заміж.

# data[].attributes.body
5 березня 2014 року унаслідок травм, одержаних 18 лютого, у лікарні обірвалося життя Василя Шеремета (смт. Ланчин, Надвірнянський район, Івано-Франківська область, 64 роки).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився у багатодітній родині, двічі одружувався, мав чотирьох синів, трьох внучок. У житті було різне: і радощі, і розчарування, і помилки. Батько Василя - Олександр Костянтинович - родом із Одещини із заможної родини, яку було "розкуркулено". Хоч він працював звичайним столяром, але людиною був освіченою, знав декілька іноземних мов. Любив рідну землю. Зумів дітей виховати патріотами. Василь успадкував від батька інтерес до історії рідної землі, тому багато читав на історичну тематику, охоче ділився з молодшими братами та сестрами почерпнутою інформацією. Мав веселу вдачу, любив розповідати гуморески, робити компліменти.

З дитинства довелось йому ділити з батьками турботи про молодших братів, сестер, потім - заробляти на шматок хліба, щоб допомогти великій родині, яка жила незаможно. У 15 років поїхав на заробітки у Харківську область, у 16 - на Урал (Росія). Роботою не перебирав: сапав буряк, будував, сплавляв ліс. Після повернення на Харківщину був мобілізований до Збройних сил СРСР, де прослужив три роки. У рідний край повернувся у 22. Останніх 40 літ прожив у містечку Березань, що під Києвом. Тут власноруч збудував будинок.

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

На Майдані провів безперервно майже всі три місяці. 18 лютого чоловіка силовики облили крижаним струменем із водомета та поранили під час сутичок. Був госпіталізований. Василь Шеремет помер 5 березня 2014 року у столичній лікарні від переохолохолоджень.

# data[].attributes.attachment_link.title
ШЕРЕМЕТ Василь Олександрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився у багатодітній родині, двічі одружувався, мав чотирьох синів, трьох внучок. У житті було різне: і радощі, і розчарування, і помилки. Батько Василя - Олександр Костянтинович - родом із Одещини із заможної родини, яку було "розкуркулено". Хоч він працював звичайним столяром, але людиною був освіченою, знав декілька іноземних мов.

# data[].attributes.headline
За тиждень у морзі в

# data[].attributes.body
За тиждень у морзі виявили тіло ще одного учасника “мирного наступу” – Віктора Прохорчука (смт. Володарськ-Волинський, Житомирська область, 35 років), який зник 18 (за іншими даними 19) лютого 2014 року.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився у багатодітній родині, двічі одружувався, мав чотирьох синів, трьох внучок. У житті було різне: і радощі, і розчарування, і помилки. Батько Василя - Олександр Костянтинович - родом із Одещини із заможної родини, яку було "розкуркулено". Хоч він працював звичайним столяром, але людиною був освіченою, знав декілька іноземних мов. Любив рідну землю. Зумів дітей виховати патріотами. Василь успадкував від батька інтерес до історії рідної землі, тому багато читав на історичну тематику, охоче ділився з молодшими братами та сестрами почерпнутою інформацією. Мав веселу вдачу, любив розповідати гуморески, робити компліменти.

З дитинства довелось йому ділити з батьками турботи про молодших братів, сестер, потім - заробляти на шматок хліба, щоб допомогти великій родині, яка жила незаможно. У 15 років поїхав на заробітки у Харківську область, у 16 - на Урал (Росія). Роботою не перебирав: сапав буряк, будував, сплавляв ліс. Після повернення на Харківщину був мобілізований до Збройних сил СРСР, де прослужив три роки. У рідний край повернувся у 22. Останніх 40 літ прожив у містечку Березань, що під Києвом. Тут власноруч збудував будинок.

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

На Майдані провів безперервно майже всі три місяці. 18 лютого чоловіка силовики облили крижаним струменем із водомета та поранили під час сутичок. Був госпіталізований. Василь Шеремет помер 5 березня 2014 року у столичній лікарні від переохолохолоджень.

# data[].attributes.attachment_link.title
ШЕРЕМЕТ Василь Олександрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився у багатодітній родині, двічі одружувався, мав чотирьох синів, трьох внучок. У житті було різне: і радощі, і розчарування, і помилки. Батько Василя - Олександр Костянтинович - родом із Одещини із заможної родини, яку було "розкуркулено". Хоч він працював звичайним столяром, але людиною був освіченою, знав декілька іноземних мов.

# data[].attributes.headline
Цього ж дня на Труха

# data[].attributes.body
Цього ж дня на Трухановому острові в Києві знайшли тіло учасника Самооборони Майдану з Донеччини Володимира Наумова (с. Шевченко, Добропільський район, Донецька область, 43 роки), якого в ніч із 17 на 18 лютого затримали беркутівці.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
березня 1970 - 18 лютого 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

Наумов Володимир Григорович (* 9 березня 1970, селище Шевченко, Добропільський район, Донецька область, УРСР - † 18 лютого 2014, Київ, Україна) - український громадянин, позапартійний. Активіст самооборони Майдану. Герой України.

Жив і працював у місті Родинське водієм у житлово-експлуатаційній конторі.

Любив читати твори Тараса Шевченка і знав збірку Кобзар напам'ять

Залишив вдову та 2 синів. У селі залишилась 85-річна мама.

# data[].attributes.attachment_link.title
НАУМОВ Володимир Григорович

# data[].attributes.attachment_link.description
березня 1970 - 18 лютого 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України Наумов Володимир Григорович (* 9 березня 1970, селище Шевченко, Добропільський район, Донецька область, УРСР - † 18 лютого 2014, Київ, Україна) - український громадянин, позапартійний. Активіст самооборони Майдану. Герой України. Жив і працював у місті Родинське водієм у житлово-експлуатаційній конторі.

# data[].attributes.headline
Тяжкі рани під час а

# data[].attributes.body
Тяжкі рани під час атаки “Беркута” і витіснення протестувальників до майдану Незалежності отримав офіцер ВМФ у відставці Іван Наконечний (м. Київ, 82 роки). Через три тижні, 7 березня 2014 року, він помер у лікарні від черепно-мозкової травми.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
НАКОНЕЧНИЙ Іван Максимович
18 жовтня 1931 - 7 березня 2014
пенсіонер, відставний офіцер Військово-морських сил, найстарший Герой Небесної сотні, Герой України

Іван Наконечний народився в 1931 році. Це був страшний для України час. Іван пережив голод, що забрав його сестричку, війну і окупацію. На щастя, з чотирьох дітей під час війни ніхто не постраждав.

Після війни його призвали в армію. Три роки служив матросом на військовому кораблі в Севастополі. Тоді й вирішив пов'язати свою долю з військовою справою. Відучився в морському училищі і отримав звання лейтенанта. Далі доля закинула його в Ленінград, а там, після п'яти років служби, поставила перед вибором: або сім'я, або армія. Іван Максимович вибрав перше.

Заради дружини, уродженки Санкт-Петербурга, якій вдалося пережити блокадному зиму, і двох синів Іван Максимович пішов з армії і став працювати інженером.

У 80-х роках повернувся в рідне село під Києвом - кинув роботу і став доглядати паралізовану матір. Після її смерті не міг залишити самотнього батька, разом з ним перебрався в столицю. Через якийсь час дружина Івана Максимовича теж переїхала до чоловіка в Київ.

"Так вони й жили тут. Коли Іван Максимович на пенсію вийшов, він став бджолами займатися. Дуже їх любив. Це його віддушина була. Його дід і батько все життя займалися бджільництвом. У них на дачі була пасіка. Він розводив бджіл сам, дарував їх людям, вчив про них піклуватися, - згадує племінник. - Він добрий був. І дуже жвавий. Тільки після смерті дружини здався трохи".

Два роки тому Іван Максимович поховав дружину та одного з синів.

На Майдан герой Небесної сотні Іван Наконечний вперше прийшов в листопаді, після розгону студентів. З тих пір, незважаючи на протести і вмовляння рідних, ходив туди щодня. Відповідав, що давав військову присягу захищати свій народ. Мав посвідчення захисника Майдану - номер 91587 від 8.01.2014 року.
"Він хотів бути в Самообороні, але хлопці його не брали. Вік, самі розумієте. Але він у них був талісманом. На Майдані не ночував, але свої 5-8 годин відбував. Казав, що присягу давав, а тому завжди повинен бути з народом ", - згадує про героя Небесної сотні Івані Наконечний його племінник Євген Чебан.
18 лютого під час протистояння на Інститутській, 83 - річний активіст отримав отримав важку травму голови і шийного відділку хребта близько 17 години, коли захищав барикаду на Інститутській. Більше двох тижнів був у комі, але врятувати його життя медикам так і не вдалося. Наконечний помер 7 березня в комі після операції на головному мозку.
"Він пережив німецьку окупацію, бачив, що таке смерть. Тому у своєму віці не міг собі уявити, що хтось зможе підняти на нього руку. Удар був спереду - його били в обличчя", - розповідає племінник. - Його вдарив хтось із атакуючих. Я не знаю, хто це був - беркутівець, вевешник чи тітушка. Швидка привезла його до Інституту нейрохірургії, і професор, який робив йому операцію, лише припустив, що удар міг бути нанесений важким металевим предметом. Я зараз ініціюю міліцейське і прокурорське розслідування, аби точно встановити - чим ударили і як. І у кого могла піднятися рука на старого. Максимально знайти свідків. Знайти бригаду "Швидкої допомоги", яка забрала його з Майдану - можливо, вони щось зможуть розповісти і я отримаю більш детальну інформацію , як це трапилось. У лікарні мені таких свідчень не дають"...
Родичі Івана Максимовича впевнені - він знав, на що йшов, і був готовий померти. Саме тому завчасно поклав у кишеню листочок з ім'ям, паспортними даними та номером телефону племінниці.

В останню путь Івана Максимовича проводжали з Майдану. Тут з ним прощалися як з героєм. Поховали Наконечного племінники, сотні Майдану допомогли грошима. В очах незнайомих людей стояли сльози. І тільки його рідний син, який живе в Санкт-Петербурзі, на похорон батька не приїхав. Сказав, що боїться бандерівців.
ВШАНУВАННЯ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
наконечний іван

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван наконечний революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
найстарший небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Наконечний | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
НАКОНЕЧНИЙ Іван Максимович 18 жовтня 1931 - 7 березня 2014 пенсіонер, відставний офіцер Військово-морських сил, найстарший Герой Небесної сотні, Герой України Іван Наконечний народився в 1931 році. Це був страшний для України час. Іван пережив голод, що забрав його сестричку, війну і окупацію. На щастя, з чотирьох дітей під час війни ніхто не постраждав.

# data[].attributes.headline
Від травми помер у л

# data[].attributes.body
Від травми помер у лікарні 11 квітня 2014 року 72-річний мешканець Києва Анатолій Нечипоренко (смт. Брусилів, Житомирська область), охоронець гаражного кооперативу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
НЕЧИПОРЕНКО Анатолій Ілліч
1 вересня 1941 - 11 квітня 2014
пенсіонер, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України

Анатолій Ілліч проживав у Києві. Народився 1 вересня 1941 року в смт. Брусилів Житомирської області в селянській родині. Закінчив 7 класів Брусилівської середньої школи №1 і вже в 14 років працював різноробочим на цегельному заводі. У 18 років закінчив курси водіїв і був призваний до лав Радянської Армії. Після закінчення служби в армії поступив на роботу в автобусний парк №1 водієм рейсового автобуса. Потім перейшов на роботу в таксомоторний парк №1 м. Києва - водієм таксі.

З 1988 року і до пенсії працював у "Київзовніштрансі" на міжнародних перевезеннях. Після виходу на пенсію і до останніх днів трудився в охороні гаражного кооперативу "Пролісок".

У нього залишилися дружина Олена Іванівна, дочка Анна, онуки Андрій і Владислав, сестра Катерина Іллівна.

Дружина Анатолія розповідає, що він об'їздив всю Україну, знав всі міста і села. А також багато мандрував Європою. І завжди хотів, щоб його онуки жили так, як живуть люди в Європі.

Взимку 2013-2014 років неодноразово приходив на Майдан Незалежності у Києві, де був активним учасником Революції гідності. 18 лютого 2014 року був важко травмований на вулиці Інститутській під час сутичок з бійцями "Беркуту", отримав закриту черепно-мозкову травму і вдавлений перелом кісток черепа. Був шпиталізований до реанімації Київської міської клінічної лікарні № 17. Весь час був в комі, але перед смертю вийшов з коми і пізнавав рідних. Помер 11 квітня 2014 року.
Хотілось би щоб він повернувся додому. Його нам бракує вдома. Тому що на ньому було все, я не мала ніяких клопот. Просила його не йди, досить вже ходити. А він пішов, бо любив Україну. Казав мені,- якщо затримаюсь не переживай, я все одно повернусь додому. Але цей раз він не прийшов,
- каже Олена.
14 квітня о 12:00 в Михайлівському соборі відбулося прощання з Героєм. Похований Анатолій Ілліч у Києві на Міському кладовищі "Берковець".

Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Анатолію Іллічу Нечипоренку посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечипоренко анатолій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій нечипоренко  герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій НЕЧИПОРЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
НЕЧИПОРЕНКО Анатолій Ілліч 1 вересня 1941 - 11 квітня 2014 пенсіонер, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України Анатолій Ілліч проживав у Києві. Народився 1 вересня 1941 року в смт. Брусилів Житомирської області в селянській родині. Закінчив 7 класів Брусилівської середньої школи №1 і вже в 14 років працював різноробочим на цегельному заводі.

# data[].attributes.headline
Приблизно о 16:20 ві

# data[].attributes.body
Приблизно о 16:20 війська “Беркуту” захопили верхню барикаду на вулиці Інститутській біля станції метро ”Хрещатик”. Люди потрапили у тисняву через надто вузький прохід барикади. Опісля того на ній знайшли мертвими Антоніну Дворянець (м. Чорнобиль, Київська область, 61 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
АНТОНІНА ГРИГОРІВНА ДВОРЯНЕЦЬ
23 березня 1952 - 18 лютого 2014
пенсіонерка, героїня Небесної сотні, Герой України
Єдина загибла жінка на барикадах у Києві, АНТОНІНА ДВОРЯНЕЦЬ, стала матір'ю-берегинею для всієї НЕБЕСНОЇ СОТНІ...
БІОГРАФІЯ
Родом жінка з колишнього Чорнобильського району. Там колись навчалась у школі. Опісля, закінчивши Боярський сільгосптехнікум, повернулася в рідний край. У Чорнобильському управлінні осушувальних систем (ЧУОС) її направили гідротехніком (за фахом) на меліоративну дільницю в Горностайполі Іванківського району.

Тут познайомилася з гарним хлопцем Іваном Дворянцем і вийшла за нього заміж. Подружжю надали житло в двоповерховому будинку для сімей меліораторів у цьому ж селі. Відтоді вона часто зустрічалася по роботі з іванківськими спеціалістами. А деякі завдання із зрошування та осушення земель виконували разом - в одній проектній групі: у 1970-1980-х роках галузь меліорації відігравала значну роль в народногосподарському комплексі країни. У багатьох нинішніх водогосподарників тільки приємні спогади про той час, коли вони працювали з Антоніною.

Коли сталася аварія на ЧАЕС, Антоніна з чоловіком були ліквідаторами. Потім чорнобильська установа була ліквідована, а всі правонаступні документи передали в Іванківське управління меліоративних систем. Туди ж перейшли на роботу й чорнобильські меліоратори. Серед них і Антоніна Григорівна.

Уже пізніше, коли їй та іншим працівникам, як переселенцям, виділили квартири в Броварах вона з сім'єю переїхала туди. Якийсь час працювала секретарем у Київському облводгоспі. А згодом знову влаштувалася на роботу за своєю спеціальністю в "Чорнобильводексплуатацію". Звідти два роки тому вийшла на пенсію.

Антоніна Григорівна була турботливою дружиною, мамою та бабусею, завжди піклувалась про рідних: приводила та забирала внучок із дитсадка, зі старшими часто їздила на Майдан. Вдома в господині завжди було накуховарено, випрано та випрасувано. А ще доглядала чоловікову стареньку хвору матір (нині Марії Іванівні 90 років). Антоніна Григорівна мала хобі: у вільний час дуже любила вишивати.

"Вона була для мене найкращою дружиною. Ми прожили разом 41 рік. Виховали двох дітей, маємо трьох онуків. Тоня дуже хороша людина була і дуже енергійна, цілеспрямована", - говорить Іван Григорович.

Планувала згодом зайнятися активною громадською роботою - збирати матеріали для формування фондів обласного музею водогосподарської галузі.
МАЙДАН
На акції протесту Антоніна Григорівна разом з чоловіком почала ходити ще в часи, коли боролись проти режиму Кучми. "Кучму геть", Помаранчева революція, Євромайдан - подружжя ходило регулярно на всі акції проти злочинної влади. На традиційні броварські віче на Майдані Свободи теж ходили разом з чоловіком. Протестували разом і проти Азарова, який приїхав в Бровари відкривати "Купаву". Немасштабна акція під басейном навіть викликала в подружжя обурення. Більшість броварчани, як відомо, не відрізнялись особливою громадською активністю.

Коли Антоніна Дворянець вийшла на пенсію, практично весь свій час віддавала Майдану. За час революції познайомилась з багатьма жінками в Будинку профспілок, разом з ними розносила хлопцям чай та їжу. Під час морозів купувала за власні кошти активістам теплі шкарпетки.

"За тиждень до кривавих подій приїжджала колишня колега Антоніни Григорівни зі Швейцарії", - згадує чоловік загиблої. "Показала їй весь Майдан, хотіла, аби в Європі знали, що тут відбувається насправді", - додає.

Новий рік святкували теж на Майдані Незалежності. Антоніна Григорівна з чоловіком купили пляшку шампанського, але на центральній площі Києва не схотіли її відкорковувати. "Не хотіли псувати обличчя майдану", - пояснює Іван Григорович. Ігристий напій привезли назад до Броварів. Саме тієї ночі донька Антоніни Дворянець Світлана жатома сказала: "Якщо мама стала на стежку війни з режимом, то в Януковича немає шансів".
ЗАГИБЕЛЬ
У той день, у вівторок, чоловік Антоніни Дворянець Іван Григорович поїхав на роботу в м. Чорнобиль. Говорить, що з самого ранку в душі відчував тривогу. Об 11:00 подзвонив дружині на Майдан. На жаль, ця розмова стала для подружжя Дворянець останньою.

О 16:30 донька Світлана тривожним дзвінком повідомила, що на Майдані почалась зачистка і вона не може додзвонитись до мами, яка вранці поїхала в центр столиці. Безуспішними виявились і спроби Івана Григоровича зв'язатись з дружиною.

Під час останньої їх розмови, Антоніна Григорівна говорила чоловікові, що на Майдані має зустрітись із колегою по роботі Степаном. Зв'язавшись із ним, Іван Григорович дізнався, що під час атаки "Беркута" вони загубили один одного: колега Антоніни Дворянець встиг заскочити в розбиті двері метро "Хрещатик" на вул. Інститутській. Під час хаосу він не встиг помітити, як жінка зникла з поля зору.

Рідним вдалося знайти фотографа, який розповів, що під час атаки міліції на Інститутській, поруч зі станцією метро Хрещатик, біг поруч з нею в бік барикад. Входи до метрополітену були закриті. Але жінка побачивши, що "Беркут" жорстоко б'є хлопців на барикаді, замість того, щоб відступити, кинулась до спецпризначенців. Звір в шоломі сильно вдарив броварчанку. Фотограф підбіг їй допомогти, але теж отримав важкий удар по голові, хотів підвестись, але "беркутівець" пригрозив: "Донецький "беркут" - це вам не київський! Лежи, бо доб'ю!". Після наступного удару чоловік втратив свідомість. Прийшовши до тями, чоловік побачив, що Антоніна Дворянець вже без ознак життя. Друг загиблої упевнений: якби метро не закрили, люди змогли б сховатись і з втекти від натовпу міліції та розлючених молодиків з Маріїнського парку.

Трагічну звістку про смерть Антоніни Дворянець повідомили її сину Володимиру. Той був у відрядженні в м. Кременчук. Спершу невідомий чоловік, зателефонувавши з мобільного Антоніни Дворянець її сину, сказав, що їй надають першу допомогу. Невдовзі той же чоловічий голос повідомив, що пані Антоніну врятувати не вдалось. Подальші спроби зв'ятись із цим чоловіком виявились марними - телефон вперто не відповідав на дзвінки членів сім'ї Антоніни Григорівни.

Її тіло знайшли поблизу верхньої барикади на вул. Інституській. При собі вона мала посвідчення ліквідатора чорнобильської катастрофи, завдяки чому її вдалось ідентифікувати.

Полишивши все, чоловік, син та донька Антоніни Григорівни вирушили до Києва. Іван Григорович, що їхав з Чорнобиля, побоювався, що його не пустять - їм оголосили, що всі в'їзди до столиці заблоковані.

Діставшись все ж ввечері Києва, їм повідомили, що тіло Антоніни Дворянець в моргу на вул. Оранжерейній. Однак забрати його виявилось не так просто. 19 лютого працівники моргу заявили, що тіло членам сім'ї навіть не можуть показати - поки слідчі прокуратури не з'ясують всіх обставин загибелі померлої. В цей час на Оранжерейну привозили все нові й нові тіла з Майдану...

Цілий день, за словами чоловіка Героїні Майдану, в морзі "варили воду", під різними приводами відмовлялись не те щоб видати, а навіть показати тіло. Сльози доньки Світлани теж не переконали працівників.

Врешті, в переповненому морзі одна з жінок-працівниць сказала родичам Антоніни Дворянець, що тіло вони зможуть забрати лише в тому разі, якщо погодяться на будь-який діагноз в документації про смерть. Мовляв, підписуйте, бо в інакшому випадку сім'ї буде складно забрати тіло Антоніни Григорівни із забитого майданівцями моргу.

Родині нічого не залишалось як погодитись. В результаті тіло Антоніни Дворянець забрали лише 20 лютого, підписавши що причиною смерті стала "серцева недостатність". Весь одяг загиблої, за словами чоловіка, був в крові, на обличчі синці від побиття.

Хлопців, що були в той день на барикаді, родичам загиблої відшукати не вдалось, хоч про це оголошували і в інтернеті, і зі сцени майдану. "Чи пороз'їжджались, чи не захотіли говорити", - пояснює Іван Григорович. Однак з розповідей майданівців, які чергували на барикаді через кілька днів після трагічних подій, дізнались, що Антоніна Дворянець дійсно кинулась захищати активістів від побиття. В результаті сама отримала травми, несумісні з життям. "Думала, що жінку вони не чіпатимуть, послухають її", - припускає чоловік. Однак бездушні "космонавти" не дивились ні на стать, ні на вік.

"Вона була безстрашною, сміливою", - згадує Іван Григорович дружину. Каже, неодноразово просив не лізти в "гарячі точки" Майдану, проте вона не слухала. Коли бачила, що кривдять інших людей, завжди йшла на допомогу...

Поховали Антоніну Григорівну у рідних Броварах 21 лютого.
ВШАНУВАННЯ
* 19 вересня 2014 року рішенням сесії Броварської міської ради Антоніні Дворянець присвоєно звання "Почесний громадян міста Бровари" (посмертно).

* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Антоніні Григорівні Дворянець посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

* 17 квітня 2015 року у м. Бровари, по вулиці Короленка 56 а, на під'їзді будинку, де проживала Герой України, Герой Небесної Сотні Антоніна Дворянець, встановлено меморіальну дошку.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антоніна дворянець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
про дворянець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дворянець антоніна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антоніна дворянець біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинула на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жінка на барикадах

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Антоніна ДВОРЯНЕЦЬ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
АНТОНІНА ГРИГОРІВНА ДВОРЯНЕЦЬ 23 березня 1952 - 18 лютого 2014 пенсіонерка, героїня Небесної сотні, Герой України Єдина загибла жінка на барикадах у Києві, АНТОНІНА ДВОРЯНЕЦЬ, стала матір'ю-берегинею для всієї НЕБЕСНОЇ СОТНІ... БІОГРАФІЯ Родом жінка з колишнього Чорнобильського району. Там колись навчалась у школі. Опісля, закінчивши Боярський сільгосптехнікум, повернулася в рідний край.

# data[].attributes.headline
та Зураба Ху

# data[].attributes.body
та Зураба Хурцію (м. Сенакі, Грузія, 53 роки). В обох причина смерті – гостра серцева недостатність, ймовірно, спричинена тиснявою та стресом.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗУРАБ ХУРЦІЯ (Zurab Khurtsia)
29 липня 1960 - 18 лютого 2014

учасник революції на Майдані Незалежності, входив доо Кіровоградської Сотні, громадянин Грузії
БІОГРАФІЯ
Був біженцем з Гагра (під час грузино-абхазького конфлікту); мав невеличкий бізнес в Києві.

Дмитро Степаненко, активіст Майдану, поділився єдиною на даний момент інформацією про героя:

"Ми з Зурабом не були знайомi, народились в різних країнах, жили в різних містах, розмовляли різними мовами. Але на барикадах Майдану ми стали братами. Братами по духу, думках і прагненнях. За духом, мріями та ідеями. По гідності та свободі. Братими за ритмом серця. І зараз я відчуваю сум і одночасно гордість від тото, що я особисто знав Героя.

На Майдані ми були однією великою родиною, в якій радість чи смуток на всіх одні. Кожний майданівець зберігає як святиню у своєму серці це почуття братерста та єднання. Зураб був першим з ким я познайомився, коли перейшов в Кіровоградську сотню. В метрі від нього я вкладався спати на вільному місці, на якому на підлозі знаходився лише туристичний коврик і Зураб запропонував мені одне з своїх тонких одіял. Я змушений був відмовитися, так як привіз з собою спальний мішок.

Увагa та турбота про ближнього, вчинки людини характеризують людину краще за любі слова. Коли почались морози вище −20 Зураб кутав шию в здоровений шарф.Він стійко вистояв усі чергування на барикадах і пікети, весь наш протест. Він пройшов шлях до кінця. Гідно і свобідно.

Pаніше у запорозьких козаків була традиція: бувалі воїни в битвах ставали в перших рядах, щоб прикрити собою молодь, показати приклад стійкості і першими зустріти смерть. Говорили: нехай на мені ворожі шаблі притупляться! Те ж саме було й на майдані. Старші чоловіки прикривали собою зелених пацанів. Там це виглядало, як батьківська турбота, зараз такі вчинки сприймаються як героїзм.

Зураб Хурція відійшов з рядів Кіровоградської сотні. І посмертно зарахований до іншої, Небесної Сотні. Сотню, яка піднялася у небо і мя Свободи та Справедливості. сотню навіки записану в історію України. Сотню титанів духу, які зайняли гідне місце в пантеоні великих героїв минулого.
ЗАГИБЕЛЬ
Тіло виявили на барикаді, розташованій на вулиці Інститутській, біля верхнього входу в метро "Хрещатик". Загиблий чоловік мав при собі пенсійне посвідчення серія АІІІ № 848773 на ім'я Миколи Нікітіна, видане в Кіровограді, та паспорт громадянина Грузії на ім'я Zurab KHURTSIA № 620075680, виданий посольством Грузії в Україні.

Посольство підтвердило інформацію про загибель, але заявили, що помер чоловік не від насильницької смерті, а сердечного нападу. Судмедекспертиза вказала в причині смерті ішемічну хворобу серця. Хоча родичі не повірили у цю версію.

"Мой брат умер не от своей болезни, а от искусственно вызванного сердечного приступа. Все те, кто там скончались, были больны и умерли от сердечного приступа? Провоцирующим это был газ, пущенный на Майдане..."

Поховали Зураба на Батьківщині.
______________________________________________________________________
Велике прохання допомогти нам доповнити інформацію про Героя.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зураб хурція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
на майдані загинув громадянин грузії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зураб хурція біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зураб хурція фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зураб хурція загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.title
Зураб ХУРЦІЯ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗУРАБ ХУРЦІЯ (Zurab Khurtsia) 29 липня 1960 - 18 лютого 2014 учасник революції на Майдані Незалежності, входив доо Кіровоградської Сотні, громадянин Грузії БІОГРАФІЯ Був біженцем з Гагра (під час грузино-абхазького конфлікту); мав невеличкий бізнес в Києві.

# data[].attributes.headline
Правдоподібно, що пі

# data[].attributes.body
Правдоподібно, що під час цих подій із житомиряниномЯковом Зайком (с. Делятичі, Новогрудський район, Гродненська область, Білорусь, 73 роки), народним депутатом України І скликання, стався інфаркт. Він помер у районі станції метро “Театральна”, де не було зіткнень

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗАЙКО ЯКІВ ЯКОВИЧ
4 квітня 1940 - 18 лютого 2014

український громадський і політичний діяч, журналіст, письменник. Народний депутат України 1 скликання від Народного Руху. Головний редактор газети "Голос громадянина", автор серій книг "Верховна Рада України" та "Літопис державотворення".
БІОГРАФІЯ
Національність - білорус; Народився в с. Делятичі, Новогрудський район, Гродненська область, Білорусь . Батько п'яти дітей.

Хоча Яків Зайко був білорусом, проте саме він став одним iз найпомітніших діячів українського національно-демократичного відродження у Житомирі.

У Житомирі починав свій трудовий шлях бетонником у 1957 році; учився в ПТУ, працював столяром у місті Бердянськ та слюсарем на Житомирському льонокомбінаті (1959 р), потім зайнявся журналістикою.

* З 1965 - газета "Радянський шлях", місто Бердичів (завідувач відділу).
* З 1967 - газета "Промінь", смт Лугини, Житомирської області (відповідальний секретар).
* З 1968 - з-д "Електровимірювач", місто Житомир (редактор радіомовлення).
* З 1970 - обласна молодіжна газета "Комсомольська зірка", місто Житомир (завідувач відділу).
* З 1973 - газета "Зоря комунізму", місто Житомир (відповідальний секретар, заступник редактора).
* З 1984 - інформаційний вісник "Новини Житомирщини" (редактор); секретар правління обласної організації СЖУ.
* З 1989 - журналістський кооператив "Посередник" (голова); газета "Трудова Волинь", м. Житомир (головний редактор); газета "Фермер - вільний селянин", м. Київ (головний редактор).

Член Спілки Журналістів України (з 1964).

ГРОМАДСЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ

Житомиряни знають Зайка як мозок житомирської революції 1989-1991 років, коли Зайко разом із Аллою Ярошинською, Віталієм Мельничуком та Олександром Сугоняком підняли місто проти комуністичного режиму і зламали хребет партійній номенклатурі.

Зброєю Зайка у боротьбі з владою була газета "Голос громадянина", Яків Якович "народив" і особисто редагував цю газету. Тоді це було найпопулярніше в місті та області видання, яке читали навіть по всій Україні. Житомир пам'ятає величезні мітинги, які Зайко сам з мегафоном в руках збирав, накульгуючи на Майдані Рад у Житомирі.

Зайко створив першу некомуністичну політичну організацію у Житомирі - Громадянський фронт сприянню перебудові (ГФСП), яка зробила Аллу Ярошинську депутаткою Верховної ради Радянського Союзу, а Мельничука, Сугоняка ат Зайка - депутатами Верховної ради України. Яким був прес комуністичного режиму та КГБ на Зайка можна тільки здогадуватися. Режим жорстоко помстився його рідним - в результаті провокацій до в'язниці посадили його сина.

Яків Зайко став депутатом Верховної ради України 1 скликання з березня 1990 (2-й тур) до квітня 1994 (Богунський виборчий округ № 153, Житомирська область). Член Комісії з питань гласності та засобів масової інформації. Входив до Народної Ради, де зробив дуже багато для незалежності та демократії.

До нардепа в номер у готелі "Україна" в Києві приходили десятки житомирян, яким не було де ночувати, і усіх їх нардеп Зайко поселяв у своєму номері, поїв чаєм та годував бутербродами. Це був справді народний депутат.

Був нагороджений Орденом "За заслуги" ІІІ ступеню (08.1997), II ст. (08.2011).
Почесною Грамотою ВР України (10.2002).
Звання "Державний службовець 1-го рангу" (05.2002).

Кілька останніх місяців життя намагався підготувати випуск свого журналу "Голос громадянина", присвячений сфабрикованій справі "васильківських псевдотерористів".
МАЙДАН
Останні роки жив у столиці. Яків Якович казав, що кожного дня ходить на Майдан і разом з іншими стоятиме до перемоги". 18 лютого, коли в центрі Києва розгорнулися найкривавіші події, Яків Зайко разом iз колегами йшов зі Спілки письменників.

"Буквально за кілька хвилин почалась пробна атака "Беркута", який стояв праворуч від Інститутської у дворах, - розповідає письменник Михайло Сидоржевський. Люди кинулись Інститутською у напрямку Банкової та Майдану. Я загубив Зайка в натовпі. Почав шукати, але безрезультатно". Згодом інший колега зателефонував Якову Зайку на мобільний телефон - але у слухавці почув голос невідомого чоловіка. Вiн назвався міліціонером і сказав, що власник телефону помер.

18 лютого у центрі столиці в Якова Зайка під час нападу "Беркута"не витримало серце.

Поховали Якова Зайка у м. Житомир.

Твори Якова Зайка:

* 6-томне людинознавче дослідження "Духовність життєдій" (1957-2005): т. 1 - "Мистець", т. 2 - "Заручники недолі", т. 3 - "Так!", т. 4 - "Трагедія Сталіна", т. 5 - "Рух душі", т. 6 - "Сам = Бог".

* Трилогія "Юля" (1998-2005): т. 1 - "Роман з Юлією Тимошенко", т. 2 - "Ритм Всесвіту", т. 3 - "Юля! Я тебе люблю!".

* Дилогія "Месія" (2000-2006): т. 1 - "Любі друзі", т. 2 - "Місія Ющенка".

* Головний редактор серії книг "Літопис державотворення": "Декларація про державний суверенітет України", "Незалежність України", "Конституція України", "Парламент" (видання Асоціації народних депутатів України).

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
УкрСиббанк
ДРФО 2592509537
№ рахунку 26257007456012
МФО банку 351005
Отримувач: Зайко Олександр Якович (син)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко убили на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко депутат

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув народний депутат на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яків зайко родина

# data[].attributes.attachment_link.title
Яків ЗАЙКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗАЙКО ЯКІВ ЯКОВИЧ 4 квітня 1940 - 18 лютого 2014 український громадський і політичний діяч, журналіст, письменник. Народний депутат України 1 скликання від Народного Руху. Головний редактор газети "Голос громадянина", автор серій книг "Верховна Рада України" та "Літопис державотворення". БІОГРАФІЯ Національність - білорус; Народився в с. Делятичі, Новогрудський район, Гродненська область, Білорусь .

# data[].attributes.headline
Ближче до вечора вій

# data[].attributes.body
Ближче до вечора військовослужбовці внутрішніх військ зайняли Український дім і розібрали барикаду на розі Хрещатика та Трьохсвятительської, а “Беркут” – майданчик біля Жовтневого палацу на вулиці Інститутській. Міліція через гучномовці оголосила початок “антитерористичної операції” і за підтримки двох бронетранспортерів силовики розпочали наступ з Європейської площі. На Майдані тоді перебувало до 20 тисяч осіб. Смертельні кульові поранення отримали підприємець і художник зі Жмеринки Валерій Брезденюк (с. Копайгород, Барський район, Вінницька область, 50 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БРЕЗДЕНЮК ВАЛЕРІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ
17 червня 1963 - 18 лютого 2014

Підприємець, художник, учасник Революції Гідності, герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, ГЕРОЙ УКРАЇНИ;
БІОГРАФІЯ
Про Валерія Брезденюка, приватного підприємця зі Жмеринки, Вінницької області і художника, що малює на воді, Україна вперше дізналася в шоу "Україна має талант", фіналістом якого він став. Будучи людиною небайдужою і істинним патріотом своєї країни, він не міг залишатися осторонь від Майдану.

Валерій був приватним підприємцем, у 90-х роках створив перший у Жмеринці комп'ютерний клуб. Багато поколінь хлопчаків пройшли через цей клуб, тут вони освоювали комп'ютерну грамоту, а того, хто сприяв їм у цьому "дядю Валеру " дуже поважали.

У героя двоє дітей- 19-річний Сергій, 26-річна донька Юлія. Також він виховував доньку дружини від першого шлюбу -третьокласницю Вероніку. Діти відчували його любов, турботу і були дуже до нього прив'язана.

Всі, хто його знав, відзначають, він був надзвичайно захопливою людиною і всі свої починання звик доводити до переможного завершення. Захотів стрибнути з парашутом - і зайнявся парашутним спортом. Любив брати участь у міських святах, а також брав участь у багатьох популярних телевізійних шоу. Побував на " Поле чудес", коли ведучим був Владислав Лістьєв. Брав участь у шоу "Червоне і чорне". Багатьом запам'ятався як фіналіст шоу "Україна має талант". Також переміг на конкурсі талантів у Жмеринці.

Валерій всерйоз захопився технікою ебру - створенням картин на воді. Про це мало вивчене мистецтво живих малюнків побачив якось телевізійний ролик. Живі малюнки так його вразили, що він тут же спробував створювати їх сам. З багатьох джерел вишукував інформацію про особливості технології створення малюнків на воді, експериментував і відпрацьовував її до найдрібніших деталей. І досяг успіху із зображеннями химерних казкових істот, незвичайної краси квітів, птахів. З усіма, хто цікавився ебру, охоче ділився своїм досвідом. А ще мріяв поїхати в Туреччину, щоб повчитися цьому мистецтву у справжніх старих майстрів.

За своє життя Валерій Брезденюк створив понад 500 картин. Вдалі малюнки навчився зберігати на папері, усі вони були пронизані світлом та щирістю, яскравими кольорами. Найулюбленішою картиною чоловік називав палаючу свічку на блакитно-золотому тлі. Майстер казав, що в ній він зобразив стан своєї душі - дарувати радість та любити життя.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
На Майдан Валерій їздив кожен тиждень, бувало, навіть по декілька разів, починаючи з часу розгону студентів. Дружині Ярославі казав, що душею відчуває, що має там бути. Заспокоював її тим, мовляв, він худенький, його не беруть у перші ряди. Це пізніше Ярослава дізналася, Валерій завжди був у перших рядах. Неодноразово і вона їздила з ним на Майдан.

"Ми з Валерієм часто удвох їздили до столиці на Майдан, - розповіла дружина героя. - На всіх недільних віче відчували сильне єднання народу, волю до перемоги і були впевнені: "Ми переможемо". Після того як я захворіла, чоловік став їздити на Майдан один або з ким-небудь зі своїх друзів. Сідав на ранковий поїзд ( сполучення з Києвом у нас хороше), і вже через чотири години дзвонив зі столиці, повідомляючи, що дістався благополучно".

Через день- другий Валерій повертався додому і, трохи відпочивши, знову їхав. Він пишався, що записався в Самооборону Майдану. Будував барикади, чергував у лікарні, коли відвозили поранених. Валерій був одним з небагатьох жителів Жмеринки, який в цей час не знімав з куртки жовто- блакитні стрічки. Говорив, що це його обов'язок - захищати країну в такий важкий час.

Ні в яких політичних партіях Валерій не перебував. Сам себе вважав абсолютно не політичною людиною. Він був упевнений, його партія - це згуртований і дружний Майдан і разом з однодумцями вдасться очистити Україну від скверни і зла.

Зупинити Валеру, щоб не їхав на Майдан, коли там почалися силові зачистки, було неможливо. Дружину із собою не взяв задля безпеки, сказавши, що квитків не було.

Востаннє чоловік їхав поїздом о 4:00 ранку 18 лютого. Квитки на потяг до Києва залишилися лише дорогі - в спальному вагоні. Але відкласти поїздку на завтра чоловік не погодився, заявивши, що обов'язково повинен їхати сьогодні.

Цілий день в той кривавий Валерій телефонував дружині і утішав , що на Майдані все спокійно, буде мирний мітинг. Останній раз подзвонив о 20 вечора. Більше на дзвінки він вже не відповідав...
ЗАГИБЕЛЬ
Ввечері 18 лютого дружина зайшла в Інтернет і побачила фото з Майдану - чотири накритих мішковиною тіла. По одягу зрозуміла, що один із них може бути її коханим. Подзвонила йому знов, але слухавку взяв незнайомий чоловік і повідомив, що власника телефону уже немає в живих.

Валерія підстрелив снайпер в спину з автомата Калашнікова. Це відбувалось ввечері, коли "беркутівці" штурмували Майдан, а мужні герої намагались їх стримати. Поруч з Валерієм був убитий і ще один герой - Володимир Кульчицький.

Знайомі розповідають, під час сутичок на Майдані, Валерій був у бронежилеті. Але той не вберіг від кулі...
ПРОЩАННЯ
Прощання відбувалося біля батьківської хати Валерія. А відспівували загиблого у храмі Олександра Невського у центрі міста.

Храм був переповнений людьми. Серед людей - діти і молодь, а також люди похилого віку.
Після відспівування священиком труну з храму винесли на площу міста. Тут відбувся траурний мітинг, на якому виступало багато людей. Вони не стримували сліз від непоправної втрати. Кожен наголошував, що Валерій Брезденюк загинув за нас, його земляків. Виступи закінчувалися тими само гаслами "Герой!", "Слава Україні". З особливою силою звучали ще два слова "Ката - геть!".

Труну з покійним несли на руках через усе місто. Всю дорогу у колонах лунали гасла: "Герой!Герой!", "Слава Героям!", "Герої не вмирають".

...Від'їжджаючи на Майдан, Валерій чи то жартуючи, чи то всерйоз попросив, що якщо з ним щось трапиться, то потрібно разом з ним у домовину покласти два прапори - державний і повстанський прапор УПА.

З цими прапорами героя доправляли додому. З ними і поховали...

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:

Код ОКПО 14360570
МФО 305299
р/р 29244825509100
Призначення платежу : благодійна допомога.
Гнатовська Лариса Олександрівна (рідна сестра)

Карта Приват Банк
5168 7420 6973 6498
Отримувач: Гнатовська Лариса Олександрівна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
присвята небесній сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жовтневий палац

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революция достоенства

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 18 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк допомогти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк з вінниці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк діти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій брезденюк прощання

# data[].attributes.attachment_link.title
ВАЛЕРІЙ БРЕЗДЕНЮК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
БРЕЗДЕНЮК ВАЛЕРІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ 17 червня 1963 - 18 лютого 2014 Підприємець, художник, учасник Революції Гідності, герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, ГЕРОЙ УКРАЇНИ; БІОГРАФІЯ Про Валерія Брезденюка, приватного підприємця зі Жмеринки, Вінницької області і художника, що малює на воді, Україна вперше дізналася в шоу "Україна має талант", фіналістом якого він став.

# data[].attributes.headline
Активіст IT-спільнот

# data[].attributes.body
Активіст IT-спільноти Майдану Сергій Бондарев (м. Краматорськ, Донецька область, 32 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СЕРГІЙ АНАТОЛІЙОВИЧ БОНДАРЄВ
24 листопада 1981 - 18 лютого 2014

програміст, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України

Сергій Бондарєв народився у місті Краматорську Донецької області. Навчався у фізико-математичному класі. Сергій дуже мріяв вивчитися на архіваріуса, захоплювався історією нашої країни і знав її на відмінно, але вступив до Донбаської Державної Машинобудівної Академіі на факультет автоматизації машинобудування за спеціальністю інформаційні технології програмування. Деякий час Герой проживав у Одесі.

2 роки тому переїхав з дружиною до Києва. Працював у провідних IT-компаніях України: Luxoft і GlobalLogic. Будучи фахівцем в галузі інформаційних технологій, він реалізовував свої професійні здібності не лише в розробці програмного забезпечення, але і в управлінні проектами та командами.

Прекрасний друг, товариський і оптимістичний, він завжди був душею будь-якої компанії, в яку потрапляв, викликаючи у оточуючих зацікавлення та посмішки на обличчях. Сергій був також різносторонньо розвиненою людиною, займався спортом, вивчав іноземні мови, багато часу приділяв читанню книг професійного спрямування. Дуже любив подорожувати і вивчати культуру і історію інших країн і націй, був аматором і знавцем історії власної країни. Завжди був патріотом України! Такий же дух патріотизму він прищеплював своїм друзям та знайомим.
"Сергiй дуже веселим був, подорожi любив. I українську мову любив, культуру, - каже його друг Павло Крамчанинов. - Я запитав якось, хто йому це прищепив? А Сергiй сказав, що змалечку любив iсторичнi книжки. Вiн захоплювався героями".
Ще у 2004 році, проживаючи на той час в Донецькій області, він приїхав в столицю як активіст Помаранчевої революції.

Під час Революції гідності 2013 - 2014 років він також не залишився осторонь, а завжди був у серці гарячих подій в Києві, відстоюючи краще, європейське майбутнє для своєї країни. Починаючи з листопада 2013 року, він завжди свідомо відвідував народні віче на Майдані. Дуже часто після роботи також приходив, щоб допомогти протестувальникам в будівництві барикад, чергував на барикадах.

Ввечері 18 лютого 2012 року Сергій також був на Майдані. Як повідомила дружина, останній телефонний дзвінок від чоловіка вона отримала о 19.40 з Майдану, з центру подій. Загинув Сергій вночі з 18 на 19 лютого від чотирьох кульових поранень в груди, плече і шию під час штурму силовиків біля Будинку Профспілок. Звістку про страшну втрату родина отримала лише два дні по тому.

Сергій залишив дружину Світлану, з якою вони чекали свого первістка - на момент його загибелі жінка була на сьомому місяці вагітності.

Поховали Героя на кладовищі селища Чабани Києво-Святошинського району Київської області. Церемонія прошання відбулась у Володимирському соборі.
ВШАНУВАННЯ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

ДОПОМОГТИ РОДИНІ:
Одержувач: Бондарева Свiтлана Вiкторiвна (дружина)
Iдентифiкацiйний номер одержувача: 3205615608
Рахунок одержувача: № 2625284319
Банк отримувача: АТ "Райффайзен Банк Аваль"
Код Банку (МФО): 322904
Призначення платежу: Поповнення КР № 0929222800
Опцiонально: додатково вказати суть операцii (наприклад: благодiйний внесок)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
присвята небесній сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жовтневий палац

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергей бондарев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв краматорськ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергей бондарев краматорск

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
погибшие на майдане донецк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
всергій бондарєв відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв жовтневий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинули на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій бондарєв ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
помочь семье бондарева сергея

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бондарев сергей жена

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бондарев небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Бондарєв Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
СЕРГІЙ АНАТОЛІЙОВИЧ БОНДАРЄВ 24 листопада 1981 - 18 лютого 2014 програміст, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України Сергій Бондарєв народився у місті Краматорську Донецької області. Навчався у фізико-математичному класі. Сергій дуже мріяв вивчитися на архіваріуса, захоплювався історією нашої країни і знав її на відмінно, але вступив до Донбаської Державної Машинобудівної Академіі на факультет автоматизації машинобудування за спеціальністю інформаційні технології програмування.

# data[].attributes.headline
Волонтер Медичної сл

# data[].attributes.body
Волонтер Медичної служби Майдану, колишній міліціонер, Василь Прохорський (с. Щуча Гребля, Бахмацький район, Чернігівська область, 33 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПРОХОРСЬКИЙ Василь Петрович
4 травня 1980 - 18 лютого 2014
електрик, волонтер медичної служби Майдану, Герой Небесної сотні, Герой України.

Народився в селі Щуча Гребля Чернігівської області в козацькій родині Прохорських - вихідців з Прохорівської сотні Ніжинського полку. Закінчив Дмитрівську середню школу.

Проходив строкову службу у лавах Збройних сил України. Після демобілізації був запрошений у Київ на службу до міліції, де пропрацював шість років. Потім перейшов на роботу охоронцем до приватної фірми, яка займалася реалізацією електронних приладів, де працював наступні шість років, самоудосконалювався, займався самоосвітою. Його помітили і перевели у технічний відділ компанії на посаду електрика торговельного обладнання. Нова посада вимагала нових знань і умінь, і він успішно їх набував. Мешкав у Києві на лівому березі Дніпра, поблизу станції метрополітену "Лівобережна".

Займався спортом, любив подорожувати. Василь був глибоко віруючою людиною, кожної неділі відвідував храм Божий. Дуже любив свою родину - маму, бабусю та молодшого брата. Незважаючи на розлучення, мріяв про свою велику сім'ю. Саме заради рідних підтримував Революцію...
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
"Рабів до раю не пускають".
останній статус в соціальній мережі

З початку грудня 2013 року кожного вечора, після роботи, і на вихідних йшов на Майдан Незалежності у Києві, де був активним учасником Революції гідності. Перевагу надавав волонтерській роботі у медичній службі. Допомагав з постачанням медикаментів на Майдан.
Але ночувати завжди йшов додому. У січні, коли "Беркут" почав наступати, Василь вирішив бути на барикадах постійно. Але мамі Світлані Діденко вдалося відмовити сина.
- Він був віруючою людиною, - говорить Світлана Миколаївна.- Останнім часом, вітаючись, говорив: "Слава Україні!". Ще й мене навчив, як правильно відповідати: "Героям слава!".
18 лютого чоловік, як завжди, пішов на Майдан.
- Він зателефонував мені: "Я на Майдані. Все в порядку", - згадує його молодший брат 24-річний Сергій. - Говорили, що він допомагав лікарям вантажити поранених до "швидких". Надвечір зв'язок з ним обірвався.
18 лютого 2014 року районі Львівської барикади на вулиці Інститутській ближче до 18.00. допомагав медикам завантажувати у карети швидкої допомоги поранених після штурму барикад спецпідрозділом "Беркут". В цей момент у нього потрапила куля снайпера...
- Наступного дня я знову дзвонив йому. Гудки йшли, але слухавки ніхто не брав, - продовжує Сергій. - Тільки о десятій трубку взяла якась дівчина. Вона сказала, що знайшли куртку брата. Там документи, мобільний. Де сам Василь, вона не знає.
- Я ще подумала тоді, - додає Світлана Миколаївна. - Він зараз десь у буцегарні, без куртки, йому холодно. А він тоді уже захолов.

Родичі і друзі почали пошук: лікарні, міліція. Написали заяву про зникнення. До моргу звернулися в останню чергу. Вірити в таке не хотілося. Але саме там і знайшли Василя за чотири дні після зникнення.

Василь загинув внаслідок вогнепального поранення, куля снайпера спрямована у потилицю пройшла навиліт.
ПРОЩАННЯ
Похований 23 лютого 2014 року у центрі селища міського типу Дмитрівка Бахмацького району Чернігівської області біля Обеліску Слави. Проводжати героя з Небесної сотні прийшло кілька сотень людей: родичі, однокласники, односельці, колеги. Його побратими провели в останню путь трьома пострілами та виконанням Гімну України.
ВШАНУВАННЯ
* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Василю Петровичу Прохорському посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ
Допомогти родині Героя Небесної Сотні можна через картку ПриватБанку:
№ 5168 7572 5228 4742
Одержувач: Сергій Григорович Діденко (брат)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прохорський василь

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прохорский василий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прохорський помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
прохорський загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський щуча гребля

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь прохорський реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Прохорський | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ПРОХОРСЬКИЙ Василь Петрович 4 травня 1980 - 18 лютого 2014 електрик, волонтер медичної служби Майдану, Герой Небесної сотні, Герой України. Народився в селі Щуча Гребля Чернігівської області в козацькій родині Прохорських - вихідців з Прохорівської сотні Ніжинського полку. Закінчив Дмитрівську середню школу. Проходив строкову службу у лавах Збройних сил України.

# data[].attributes.headline
Студент Київського н

# data[].attributes.body
Студент Київського національного університету будівництва та архітектури Олександр Плеханов (м. Київ, 22 роки), який помер у 17-й міській лікарні через кілька годин.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПЛЕХАНОВ ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ
7 березня 1991 - 18 лютого 2014

активіст Євромайдану, актор аматорського театру, студент архітектурного факультету Київського Національного Університету Будівництва і Архітектури
БІОГРАФІЯ
Олександр професійно займався станковою скульптурою, закінчив архітектурний факультет Київського Національного Університету Будівництва і Архітектури. Не дожив до отримання диплому бакалавра 1 день.

За словами друзів він був чуйною, талановитою і щирою людиною. У вільний час займався різноманітною творчістю: майстрував бумеранги, конструював, в тому числі і двигун Стірлінга, в дитинстві конструював космічні ракети. Російськомовний.

У нього була звичайна сімя. Мати - бухгалтер в Лівобережному мисливському об'єднанні, батько - росіянин, колишній військовий, є старша сестра.

Майже всі, хто знав хлопця, називали його філософом. Відзначали, що він нікого і нічого не боявся. Добрий і не по роках розумний, цікавий. Любив скульптуру, ліпив на замовлення.

Захоплювався велосипедним спортом і брав участь у змаганнях.

Ще одним захопленням Олександра були спортивні бальні танці. У мережі є відео одного епізоду з постановки з його участю. Епізод з "Трої" - прощання Гектора зі своїми рідними перед поєдинком з Ахіллом, на якому Гектора вб'ють. У Олександра тут - головна роль...
МАЙДАН
"Для меня тут дело не в Януковиче или еще ком то, дело в самом народе. Я его увидел, и понял, что готов работать на нашу общую пользу. Теперь это мое личное. Моя борьба." Саша Плеханов

Спочатку Саша скептично ставився до протестів. Але потім він вирішив сам у всьому розібратися. Став ходити на мітинги і розмовляти з самими різними людьми : з бомжами , з підприємцями , з пенсіонерами. Після того як 30 листопада жорстоко розігнали студентів, його думка сформувалася остаточно . Він казав, що не може більше сидіти вдома, і став активним учасником Майдану. Не входив до жодної партії чи організації.

Дівчина Плеханова - Анна - згадує , як Олександр часто говорив " хто ж , як не він " . Ще був радий тому , що люди не бояться йти на Майдан.

Про це він писав:" "Есть такие моменты, когда нужно хвалить себя. Признавать свои достижения.

Восьмого декабря в переполненном вагоне метро люди боялись ехать на Майдан. Сегодня не боимся.

Когда люди были задержаны, многие боялись, что живыми их больше не увидят. Сегодня мы не боимся.

Когда Партия Рабов пришла к власти, многие боялись, что они не дрогнут. Сегодня Попов сливает протоколы на Клюева и прочих, а Богословская, Королевская перебегают. Анна Герман бледна как смерть. Сегодня не боимся.

Этого мало, но это - достижение. Достижение Народа Украины.

В котором принял участие каждый, кто был на Майдане сам и провожал сыновей с дочками, кто передавал сумки с продуктами, кто разговаривал с людьми.

Те, кто прозрел и поверил в новый народ Украины.

Кто говорил, что будет легко? Вспомните Махатму Ганди или Нельсона Манделу. Разве мы в Украине сделали столько? Нужно стремится."

18 лютого Олександр приїхав на Майдан близько 16:00, коли площа вже була оточена щільним кільцем бійців " Беркута". Прийшов захищати свій народ...
ЗАГИБЕЛЬ
Загинув 18 лютого 2014 від втрати крові у наслідок кульового поранення в голову при невідомих обставинах. На хлопцеві був бронежилет другої категорії захисту і велосипедний шолом. Але ні те, ні інше не змогли його вберегти. Смерть констатована лікарями 17-ої міської лікарні о 2 годині ночі.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картка ПРИВАТ БАНК
5457 0822 3046 0763
Отримувач: Бажанова Юлія Вікторівна (сестра)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов мама

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов кнуба

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр плеханов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов погиб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
саша плеханов відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Саша ПЛЕХАНОВ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ПЛЕХАНОВ ОЛЕКСАНДР ВІКТОРОВИЧ 7 березня 1991 - 18 лютого 2014 активіст Євромайдану, актор аматорського театру, студент архітектурного факультету Київського Національного Університету Будівництва і Архітектури БІОГРАФІЯ Олександр професійно займався станковою скульптурою, закінчив архітектурний факультет Київського Національного Університету Будівництва і Архітектури. Не дожив до отримання диплому бакалавра 1 день.

# data[].attributes.headline
Під час бою за барик

# data[].attributes.body
Під час бою за барикаду біля Будинку Федерації профспілок України вибух гранати поранив учасника Самооборони Майдану Олександра Капіноса – фермера із Тернопільщини (с. Дунаїв, Кременецький район, 29 років). Він помер у лікарні 19 лютого після чотиригодинної операції.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КАПІНОС ОЛЕКСАНДР АНАТОЛІЙОВИЧ
10 березня 1984 - 19 лютого 2014

український фермер, громадський активіст, член Самооборони Майдану
БІОГРАФІЯ
Гордість для батьків, герой для земляків і відважний бойовий товариш для побратимів - саме таким назавжди запам'ятають Сашка Капіноса з села Дунаїв.

У 2001 році закінчив з золотою медаллю Дунаївську ЗОШ І-ІІІ ступенів та поступив на навчання в Український державний лісотехнічний університет (сьогодні -Національний лісотехнічний університет України, Львів). У 2005 році отримав диплом бакалавра з відзнакою, а у 2006 році - диплом спеціаліста з відзнакою за спеціальністю "Технологія деревообробки".

Очолював громадську організацію "Патріот Волині".

У 2008-2009 роках, під час проживання у місті Вінниця, був керівником громадської організації "Сколоти" патріотичного спрямування.

На початку 2012 року відстояв права громади і не дозволив побудувати в рідному селі Дунаїв завод, який би зруйнував екологію Кременецьких гір. Займався фермерством та відродженням рідного села.

З 4 липня брав участь у акції на захист української мови, що відбувалася у Києві біля Українського Дому. Був одним із тих, хто оголосив голодування на знак протесту проти прийняття мовного закону Ківалова-Колісніченка та протримався найдовше.

Щороку приїздив до Києва на Покрову та брав участь у маршах УПА.

Організатор багатьох вечорниць та культурно-мистецьких заходів для молоді, які відроджували традиції та культуру предків-українців.

Волонтер літніх таборів для дітей-сиріт зі всієї України, що проходили за ініціативою міжнародного благодійного фонду "Нове покоління".

Запеклий правдолюб і щирий патріот - так про 29-річного Сашка кажуть односельці. Не було жодної справи, яка була б йому не до снаги - він працював у полі і вчився грати на музичних інструментах, складав вірші та писав пісні.

Організовував культурні заходи, привчав дітей до народних традицій. Та головне - всім серцем любив Україну. "Він не мав музичної грамоти, але грав на усіх інструментах, співав дуже прекрасно, і дійсно був українцем, людиною з великої букви", - каже художній керівник будинку культури в селі Дунаїв Юрій Гусарук.

Сашко Кремінь, як його називали у селі, не дозволяв молоді байдикувати. Із занедбаного підвалу зробив хлопцям сільський спортзал, навесні хотів почистити чагарники та встановити ще тренажери. Власноруч спорудив пам'ятний знак "борцям за волю" у сусідньому селі, і щороку на день незалежності ніс туди пішки дубовий вінок.

Сашко Кремінь боровся за правду та любив Україну. Він брав участь у Помаранчевій революції, найдовше протримався в 16-денному голодуванні на підтримку української мови у Києві, не всидів вдома, коли почався Євромайдан.
МАЙДАН
Був активним на Євромайдані, служив у сотні "Волинська Січ". За незламний дух мав псевдонім "Кремінь". Після революції він хотів одружитися. Наречену знайшов на Майдані, бо казав: його дружина мусить бути революціонеркою.

Вона познайомилась з ним на Майдані. Цей острів Свободи і Справедливості поєднав їхні душі, бо саме тут вони відчували себе щасливими. Саме тут, де холодно і голодно, де свистять кулі, де за кожним із них чатувала страшна небезпека. За барикадами - чорна сотня, навколо їдючий дим ,вибухи, кров... Але на Майдані вони були вільними людьми, без тієї тиранії за барикадами, без свавілля і лукавства, без підлості і запроданства. Ось тут, на барикадах, за крок до смерті, вони по справжньому покохали один одного, бо душі їхні поєднались у єдиному пориві до Волі, до справедливості, до омріяної України, де пануватиме любов...

Ох, як вони хотіли потрапити туди разом, в омріяну країну без тирана! За це ладні були віддати усе і разом іти до Перемоги. У її серце і душу запала Сашкова жива іскорка, яка горіла в його очах, додавала усім, з ким він спілкувався, оптимізму і віри у Перемогу. До того дня вони мріяли прийти разом, дали один одному слово і вже планували побратись. Та не судилось.
Олександр із 2010 року не був членом ВО "Свобода-.
Він сказав, що не належить до жодної партії і не підтримує жодну, - додає голова сільради.

Під час одного із приїздів додому із Майдану, пригадує пані Євгенія, хлопець розповів, що більшість мітингувальників не підтримують ніяких політиків.
- Казав, що Майдан сам організувався, - продовжує жінка. - І стоятиме до кінця.
У соцмережі він писав: "Сьогодні мусить кожен віднайти в собі оцього господаря, якими були наші діди-прадіди! Господаря своєї землі! Отоді і запануємо у своїй сторонці... А інакше ніяк".
ЗАГИБЕЛЬ
Ввечері 18 лютого 2014 року між 21:00 та 22:00 годинами отримав поранення голови від вибуху гранати під час атаки силовиків біля барикади поблизу Будинку профспілок. 19 лютого помер після 4-годинної операції в лікарні - зупинилось, не витримало серце.
ПРОЩАННЯ
Поховали Героя в рідному селі Дунаєві.
ВШАНУВАННЯ ПАМ'ЯТІ
- 20 лютого в Архікатедральному соборі Непорочного Зачаття Пресвятої Богородиці (УГКЦ) у Тернополі в день жалоби відслужили Святу Літургію за невинно убієнними в час мирних акцій у Києві Олександром Капіносом та Устимом Голоднюком.

- 10 березня 2014 року в Куликові Кременецького району відбулося урочисте відкриття меморіальної дошки жителю села Олександрові Капіносу, яку встановили на клубі.

- На День Незалежності 24 серпня 2014 року в Дунаєві відкрили пам'ятник Герою Небесної сотні.

- На честь О. Капіноса 2014 названо вулицю в Дунаєві.

- Пам'ятна дошка на будівлі корпусу № 2 Національного лісотехнічного університету України.
НАГОРОДИ:
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності;

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр капінос

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сашко капінос біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
капінос загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр капінос похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр капінос фото

# data[].attributes.attachment_link.title
Сашко КАПІНОС | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
КАПІНОС ОЛЕКСАНДР АНАТОЛІЙОВИЧ 10 березня 1984 - 19 лютого 2014 український фермер, громадський активіст, член Самооборони Майдану БІОГРАФІЯ Гордість для батьків, герой для земляків і відважний бойовий товариш для побратимів - саме таким назавжди запам'ятають Сашка Капіноса з села Дунаїв.

# data[].attributes.headline
Кульове поранення од

# data[].attributes.body
Кульове поранення одержав інженер-автомеханік із Полтавщини Андрій Черненко (с. Слободо-Петрівка, Гребінківський район, 35 років), котрий помер того ж дня в лікарні № 17.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
АНДРІЙ ЧЕРНЕНКО
9 грудня 1978 - 18 лютого 2014
учасник Євромайдану, автоелектрик
БІОГРАФІЯ
Андрію Черненку було 36 років. Він народився на полтавській землі в с. Слободо-Петрівка Гребінківського району. Пізніше сім'я переїхала до Черкас, де й тепер залишились його батьки та брати. Там він закінчив школу, курси газозварників, пішов служити.

У Слободі залишилася його бабуся, і вони з татом і мамою часто навідувалися на Гребінківщину, особливо влітку. Там Андрій і познайомився з майбутньою дружиною Оленою Власенко. У її батьків тут була дача, і вони теж кожного літа навідувалися сюди з Києва.

Андрій Черненко теж мав вищу освіту інженера-технолога, отримав її заочно, закінчивши Національний транспортний університет у 2011 р.

Останні 12 років із дружиною Оленою жив у столиці. У 2013 році у них народилась донечка Яна.

Олена тривалий час працювала перекладачем у Посольстві України в Нідерландах. Андрій теж жив там чотири роки (2008 - 2012 рр). Тому, як живе Європа, бачив на власні очі.
- Він постійно говорив друзям і рідним: "Я побачив краще життя - без корупції, без злиднів, без свавілля влади - хочу, щоб і ми так жили", - згадує дружина Андрія...
МАЙДАН
Коли з Євроінтеграцією не склалося, Андрій, не роздумуючи, почав ходити на Народне Віче.

Він не був активним вояком на Майдані, але з листопада кожного вечора приходив туди після роботи на СТО і допомагав чим міг. Достеменно відомо, що він інколи підвозив своїм автомобілем шини на передову та палив їх, будував барикади.
Андрій не брав у руки зброю принципово. Казав, що майдан переможе і без зброї, бо майдан вийшов на мирний протест.

- Майже щовечора після роботи він укладав нашу Яночку спати і йшов на Майдан, - пригадує дружина. - Вдень Андрюша працював на СТО, а ввечері - на барикади. Коли почалися бойові дії, він возив шини на своїй машині. Останнього разу я його проводжала туди вісімнадцятого лютого о дев'ятій вечора. Десь через годину-дві набрала його, але телефон не відповідав...
ЗАГИБЕЛЬ
Рідні телефонували Андрієві усю ніч, а вранці їздили по монастирях, де лежали поранені, зверталися до служби "Євромайдан SOS" ... А знайшли - в сімнадцятій лікарні вже з простреленими грудьми...Обставини смерті не відомі.

Похований у Слободо-Петрівці.

На похорон Героя зійшлося майже все село, приїхали активісти із усієї Гребінківщини.
Коли домовину виносили з хати, хтось із друзів Андрія вигукнув "Слава Україні". А всі присутні в один голос відповіли "Героям - слава!". До цвинтаря за кілька кілометрів тіло Андрія несли на руках.

- Він був воїном і в мирний час, хоча займався технікою, особливо автомобілями, - каже батько загиблого Микола Черненко. - Коли він служив у армії в Мукачевому, то під час повені показав себе справжнім чоловіком - рятував мирних жителів.

Усі, хто виступив на панахиді, дякували батькам за сина-героя. Під час поховання Героя люди співали Гімн України.

Співчуття його родині висловив Над¬звичайний і Повноважний посол Королівства Нідерландів в Україні Кейс Кломпенхаувер.

На Народному віче в Гребінці організували збір коштів для родини загиблого. Сільський голова пообіцяв назвати одну з вулиць села іменем Андрія Черненка.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картка ПРИВАТ БАНК
5168 7553 2046 0112
Отримувач: Олена Сергіївна Власенко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко дружина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій черненко фото

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій ЧЕРНЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
АНДРІЙ ЧЕРНЕНКО 9 грудня 1978 - 18 лютого 2014 учасник Євромайдану, автоелектрик БІОГРАФІЯ Андрію Черненку було 36 років. Він народився на полтавській землі в с. Слободо-Петрівка Гребінківського району. Пізніше сім'я переїхала до Черкас, де й тепер залишились його батьки та брати. Там він закінчив школу, курси газозварників, пішов служити.

# data[].attributes.headline
Пізно ввечері мітинг

# data[].attributes.body
Пізно ввечері мітингувальникам вдалося відбити атаку з боку Європейської площі. На Майдані було багато поранених, між яких ветеран війни в Афганістані, київський залізничник Віктор Орленко (с. Талалаївка, Ніжинський район, Чернігівська область, 52 роки). Після важкого поранення він тривалий час лікувався, однак помер у Києві 3 червня 2015 року

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІКТОР МИКОЛАЙОВИЧ ОРЛЕНКО
8 березня 1961 - 3 червня 2015

Сім'я Орленко родом з Чернігівщини, але давно проживає в Києві. Сам Віктор працював у локомотивному депо на станції Дарниця машиністом.

З дружиною Галиною Анатоліївною прожив у щасливому шлюбі 23 роки. Виховували двох дітей: 21- річну доньку Світлану та 19-річного сина Олександра.

Діти Віктора Миколайовича були активістами на Майдані. Донька волонтерила, а син стояв у перших рядах біля "беркутівців". Сам чоловік через події дуже переймався. Був гарячим прихильником Майдану з перших днів. Пані Галина просила рідних не йти на Майдан, дуже хвилювалась за них, хоч і розуміла, що країні потрібні зміни. Проте Віктор її попередив: "Як почнуть стріляти - піду!" Він був афганцем, три роки відвоював. Герой просто не міг стояти осторонь ...

Коли пішла чутка, що снайпери з будинків стріляють, син поїхав на Майдан.
"А я від хворої мами з Борисполя за ним - забирати звідти, розповідає Галина Анатоліївна. - Чоловік хотів зі мною поїхати. Я: ні, сиди, вдома потрібен чоловік. Країна країною, а ми, матері, переживаємо за дітей. Пробралася аж на першу барикаду біля стадіона Лобановського. Мене не пускали. Сказала: якщо не пустите, піду прямо на "Беркут". Один мужчина найшов сина і привів. Сашко опирався, але того вечора я його забрала. Наступного дня сказав: "Якщо не пустите через двері, то піду через балкон". Я вже просила чоловіка: "Втримав би ти його!" А він натомість купив синові камуфляжний костюм..."
18 лютого Віктор Миколайович рушив з сином на Майдан. У той вечір біля сина розірвалася граната. Батько кинувся на допомогу синові і ... снайпер вистрілив йому в голову. На щастя, син згодом оговтався від важкого поранення, але сам Віктор потрапив до лікарні у важкому стані.

З майдану Віктора доставили у реанімацію київського Інституту нейрохірургії ім. А.П. Ромоданова НАМН України. В історії хвороби Віктора написано: "Доставлений лікарями-волонтерами з Будинку профспілок". Випадковий чоловік, який їхав з ним у швидкій, каже, що той був притомний, розповідав про дітей, роботу, Афганістан...
Ніхто точно не знає, як чоловіка поранило в голову, - розповідає дружина. Стріляли звідусіль. Цілий день зв'язку з ним не було. Коли я йому подзвонила опівночі, телефон взяла жінка: "А ви хто?" Я: "А ви хто?" - "Ми з прийомного відділення. Приїжджайте". Я вночі викликала таксі, вибиралася на Київ. Уже після Борисполя всі дороги були перекриті, міліція нікого не пускала. Ми проїхали якось через ліс. По дорозі забрала з дому доньку. Мене не пустили в реанімацію, бо я була вся нєрвна. До чоловіка пустили тільки племінницю. Потім казала, що Вітя тримав за руку, хапався, наче хотів щось прошептать.За нього лікарі боролися 8 годин - робили операцію, кулю витягували. Втратив величезну кількість крові. Після операції кілька днів був у тяжкому стані. Потім провалився в кому...
Куля розлетілася на частини і дістати їх із мозку лікарі не змогли. В комі до 12 березня Віктор пробув в українській лікарні, але оскільки необхідної для подальших досліджень апаратури в Україні не було (в голові залишалось багато осколків), то завдяки благодійникам був відправлений на лікування до Німеччини в берлінську клініку "Шаріте".

У Німеччині до Віктора, який не виходив з коми, навідувалися місцеві українці. Дівчата читали йому вголос Біблію, розмовляли з ним, вмикали музику. Це не допомагало.

Лікарі наполягли, щоб приїхав хтось із близьких родичів: так буде більше шансів, що пацієнт отямиться. У квітні прилетіла дружина Галина. Їй дозволяли бути біля чоловіка зранку до вечора. Ночувати до себе додому запрошувала одна з берлінських українок.

Дружина розмовляла з чоловіком, розповідала йому історію їхнього знайомства, тримала за руку. 18 квітня, на Страсну п'ятницю, він уперше кивнув головою, підтвердивши, що чує і бачить її.

Через місяць до Берліна приїхала 21-річна донька Світлана. Татові ставало дедалі краще. " Я кажу: "Якщо ти мене признав, то давай, поцілуй мене в носа". Він признав і поцілував", - згадує Світлана.

За лікування у клініці "Шаріте" родина заплатила 120 тис. євро. Пробули там до 7 липня. До 20 жовтня лікувалися в реабілітаційному центрі "Медікал парк" у Берліні. Туди вклали ще 125 тис. євро. Допоміг Фонд Віктора Пінчука. Про це розповіли німецькі волонтери, коли пояснили, чому більше не можуть фінансувати реабілітацію Героя...

20 жовтня минулого року Віктора привезли з Берліна до Києва, щоб продовжити реабілітацію на Батьківщині. Родина хотіла покласти батька в приватну київську клініку, але там відмовили, сказавши, що немає місць. У одній з державних лікарень, каже донька Світлана, просто не захотіли брати такого тяжкого пацієнта.

Віктора взяла Київська міська клінічна лікарня №1. Кілька тижнів його стан був більш-менш задовільним. Аж раптом однієї ночі підскочила температура, стався збій сердечного ритму. Вранці чоловіка перевели в реанімацію. Виявилося, що в нього спалах бактеріального менінгіту.

За кілька тижнів після повернення до України стан пораненого на Майдані погіршився: він перестав їсти, розмовляти і лише іноді розплющував очі. Благодійний фонд, який частково платив за лікування у Німеччині, в Україні про Віктора забув.Потім ще одна погана новина: рахунок, який відкрили для збору коштів на лікування обікрали шахраї.

Донька, налякана станом батька, написала розпачливий пост у Facebook із закликом про допомогу.
"Мені ніяково від того, що я мушу звертатись за допомогою вкотре, але я так хочу, щоб тато був поряд, щоб він просто вижив", - пише Світлана.

Однак, проблема була не лише в нестачі грошей, а й у відсутності ефективного і комплексного лікування, яке було в Німеччині. Лікарі хоча й робили все, що могли, збайдужіли до пацієнта-Героя. Слідчі, які мали б зайнятись розшуком шахраїв - писали відмовки та ігнорували родину Героя. Тим часом Віктору ставало все гірше...Тоді дружина наважилась просити допомоги у президента Петра Порошенка, депутатів, міністрів, та на жаль, ніхто з них не відгукнувся на прохання врятувати життя Герою.

Варіант, щоб відправити Героя назад у Німеччину, де надій на одужання більше, родина перестала розглядати: "Стільки грошей ми не назбираємо. В країні і без нас проблем багато"...

Проте сім'я до останнього не пересталавала вірити у чудо і з людською допомогою боротись за життя Віктора Орленка. Донька та дружина жили в лікарняній палаті, молились, розробляли вправи... Проте серце Героя 3 червня 2015 року зупинилось. Причини поки не називають офіційно. Але зрозуміло одне: країна не врятувала свого Героя...

Галино Анатоліївно, Світлано, Олександр... І маленька онука,яка нещодавно народилась... Хочеться стати перед вами на коліна... Вибачте!..Не вберегли...
____________________
Прощались з Героєм 4 червня в рідному селі Талалаївка Ніжинського району Чернігівської області.

РЕКВІЗИТИ:
Приватбанк
Номер картки: 5168 7555 0175 8177
Отримувач: Орленко Світлана Вікторівна (донька)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
чернігівщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор орленко реквізити

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор ОРЛЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІКТОР МИКОЛАЙОВИЧ ОРЛЕНКО 8 березня 1961 - 3 червня 2015 Сім'я Орленко родом з Чернігівщини, але давно проживає в Києві. Сам Віктор працював у локомотивному депо на станції Дарниця машиністом. З дружиною Галиною Анатоліївною прожив у щасливому шлюбі 23 роки. Виховували двох дітей: 21- річну доньку Світлану та 19-річного сина Олександра.

# data[].attributes.headline
Від кульових поранен

# data[].attributes.body
Від кульових поранень на барикаді біля Будинку Федерації профспілок України загинув киянин Володимир Кульчицький (64 роки).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВОЛОДИМИР СТАНІСЛАВОВИЧ КУЛЬЧИЦЬКИЙ
25 липня 1949 - 18 лютого 2014
Активіст Євромайдану, пенсіонер

Володимира Кульчицького рiднi та знайомi згадують як дуже працьовиту людину. Чоловiк любив майструвати. Сам збудував садовий будиночок - вiд фундаменту до даху. Вiн завжди був життєрадiсним i любив веселити iнших. Його дуже любили люди...

У Володимира була велика родина - 2 сина, 3 онуки і 93-річна мама. Останні три роки чоловік був вдівцем...
МАЙДАН
Володимир Станіславович прийшов на Майдан, бо там тривалий час перебував його син Iгор, який входив до числа однiєї iз сотень.

"Буду тебе захищати на Майданi", - казав пан Володимир синовi. Та про власний захист не дуже дбав. Мав лише шолом. Нi бронежилета, нi щита.

18 лютого Володимир у свої 64 роки цілий день стояв на барикаді по вул. Грушевського. З предметів захисту у нього був тільки шолом. Після атаки беркуту, охорона перемістилась під Будинок Профспілок.

Там він обмiнявся iз сином кiлькома словами. А той сказав: "Тату, я тебе люблю i дуже тобою пишаюся".
Близько 22.30 на барикадах біля Будинку Профспілок куля снайпера влучила у серце Володимира Станіславовича, пройшла наскрiзь.... Друга влучила чоловiковi в живiт.

"Я не рассчитывал, что он выйдет на передовую, но он пошел именно туда. Дальше прозвучала фраза: "Коридор! Тяжелый!" И четыре человека пронесли тело. Я узнал его, когда его уже почти пронесли мимо меня. Это был мой отец" - розповів син.

Його занесли до Будинку Профспілок, але він невдовзі запалав. Син пана Володимира встиг забрати тiло батька. Разом iз працiвниками Червоного Хреста занiс його до Михайлiвського собору.

22 лютого Володимира Кульчицького поховали на кладовищi в Нових Петрiвцях - селi у Вишгородському районi Київської областi.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
ПриватБанк
5211 5374 0467 5923
Кульчицький Ігор Володимирович (син)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир кульчицький загинув

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир КУЛЬЧИЦЬКИЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВОЛОДИМИР СТАНІСЛАВОВИЧ КУЛЬЧИЦЬКИЙ 25 липня 1949 - 18 лютого 2014 Активіст Євромайдану, пенсіонер Володимира Кульчицького рiднi та знайомi згадують як дуже працьовиту людину. Чоловiк любив майструвати. Сам збудував садовий будиночок - вiд фундаменту до даху. Вiн завжди був життєрадiсним i любив веселити iнших. Його дуже любили люди...

# data[].attributes.headline
Вночі було смертельн

# data[].attributes.body
Вночі було смертельно поранено ветерана військово-морського флоту, майстра спорту киянина Віктора Швеця (58 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІКТОР МИКОЛАЙОВИЧ ШВЕЦЬ
08 жовтня 1955 - 19 лютого 2014
Пенсіонер, військовослужбовець, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ
ЖИТТЄПИС
Віктор Миколайович народився у Києві в родині робітників.

Служив в ракетно-зенітних військах.

Був підводником, мав звання старшого мічмана. Служив у Мурманську на атомному підводному човні Північного флоту СРСР. Потім працював у Київському вищому військово-політичному училищі, що знаходилося у приміщенні нинішньої Києво-Могилянської академії.

Семиразовий чемпіон Збройних сил Радянського Союзу з академічної греблі, майстер спорту, призер чемпіонатів СРСР, чемпіон і володар Кубка України.

З дружиною Тамарою прожили разом майже 40 років. Мав доньку та маленьку онуку.

На пенсію Віктор Миколайович вийшов достроково після трагедії, що сталася двадцять два роки тому з сином. Невдало пірнувши, хлопець, якому тоді було 16 років, зламав шийні хребці і назавжди втратив можливість рухатися. Батько доглядав за ним, як за малою дитиною, всі тринадцять з половиною років прожиті Ігорем після травми. Буденний героїзм, який не впадає в очі і вимагає безмежної сили духу і терпіння.

Герой завжди мріяв про власний будинок. Тому продав квартиру у столиці та власними силами, без допомоги будівельників, збудував будиночок у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області, де і проживав останні роки життя з сім'єю.

Був доброю, чуйною людиною. Любив рибалити, збирати гриби. Дуже любив єдину онуку.

Не належав до жодної політичної партії.

Герой, віддавши півжиття військовій справі, отримував мізерну пенсію і не мирився з несправедливістю. Тому і прагнув для своєї сім'ї кращого життя та кращої долі для своєї країни. І коли почалась Революція не зміг залишатися вдома.
МАЙДАН
Віктор Миколайович з дружиною ходили на Віче, возили теплі речі, шкарпетки для протестувальників. Постійно спостерігали за подіями на Майдані.

18 лютого зранку він ремонтував машину. Коли зайшов у будинок, дружина дивилася новини. "Я йому сказала, що на Майдані страшне, дітей розстрілюють, а ми дома сидимо", - згадує Тамара Василівна. Чоловік почав збиратися. "Я з тобою", - сказала дружина. Та почула жорстку відповідь: "Ти не підеш".

Віктор Миколайович вийшов з дому близько 16-ї години. Маршруткою доїхав до міста. Через деякий час зв'язок зник, але о 23-й годині вечора він сам подзвонив дружині.

"Вітю, ти де?!" - запитала Тамара Василівна. "Зі мною все добре", - кілька разів сказав він дивним голосом. "Тут шумно", - додав і роз'єднався. В той момент Віктор Миколайович уже був поранений. Це була їхня остання розмова.

Дружина не знаходила собі місця, не відривалася від телевізора, де події з Майдану транслювалися в прямому ефірі. О 4-й ранку телефон задзвонив знову. Незнайомий голос сказав: "Ваш чоловік загинув"...
ЗАГИБЕЛЬ
Обставини загибелі Віктора Миколайовича досі до кінця не з'ясовані.

Відомо, що його пораненого, але ще живого везли у лікарню швидкої допомоги з Михайлівської площі. Потім забрали у райвідділ Шевченківського району. Що відбувалося протягом цього часу - невідомо, але міліція стверджує, що чоловік помер майже одразу після того, як його завантажили у швидку.

З райвідділку Віктора Швеця відправили в морг на Оранжерейну. У морзі смерть зафіксували приблизно о першій годині ночі 19 лютого.

Слідство офіційно підтвердило наявність двох поранень від дев'ятиміліметрових куль, якими заряджають помпові рушниці. В той же час свідки говорять про 5-7 поранень, вірогідно, від снайперських куль.

У морзі перед розтином рідним показали лише обличчя загиблого. Самі вони, в шоковому стані, не попросили оглянути тіло.

Його донька Альона намагається з'ясувати обставини трагедії і дуже просить усіх, хто міг бути разом з ним в останні години, повідомити, за яких обставин він загинув, звідки стріляли і т.п.
ВШАНУВАННЯ
Поховали Віктора Миколайовича 21 лютого 2014 року у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області. Все село прийшло попрощатись з Героєм. У останню путь його проводили під вигуки "Герої не вмирають!"

Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Віктору Миколайовичу Швецю посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

2 квітня 2014 року рішенням Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району вулицю, на якій жив Герой, перейменовано на вулицю Віктора Швеця.

27 березня 2015 року на фасаді будівлі Гатненської сільської ради (вулиця Київська № 138) йому було відкрито меморіальну дошку.

5 липня 2015 року - Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).
РЕКВІЗИТИ:
_________________________________
Як виявилось пізніше, родині Швець 19 лютого 2014 року допомагав Володимир Мельничук. 20 лютого, коли Володимир перебував з дружиною біля Жовтневого палацу, його застрелив снайпер.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор швець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
швець віктор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
швець майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія віктора швеця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор ШВЕЦЬ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІКТОР МИКОЛАЙОВИЧ ШВЕЦЬ 08 жовтня 1955 - 19 лютого 2014 Пенсіонер, військовослужбовець, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ ЖИТТЄПИС Віктор Миколайович народився у Києві в родині робітників. Служив в ракетно-зенітних військах. Був підводником, мав звання старшого мічмана. Служив у Мурманську на атомному підводному човні Північного флоту СРСР.

# data[].attributes.headline
Будівельника зі Льво

# data[].attributes.body
Будівельника зі Львова Володимира Бойківа (59 років).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВОЛОДИМИР ВАСИЛЬОВИЧ БОЙКІВ
05 лютого 1955 - 18 лютого 2014

будівельник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України

Народився Герой у Львові в родині дивізійника СС "Галичина" Василя Бойківа. Оптиміст, життєлюб, душа компанії та людина з активною життєвою позицією - так про нього розповідають родичі.

Володимир грав на скрипці та гітарі. У школі, а далі і в університеті музикував у симфонічному оркестрі. Коли довелось вибирати фах, вибрав батьків - став будівельником. Вчився у Національному університеті "Львівська політехніка".

2000 року сім'я Володимира Бойківа переїхала до Києва, проте зі Львовом зв'язок тримала тісний, адже там залишилися родичі, друзі, шкільні товариші. Усе життя чоловік працював на будівництві, а згодом заснував свою будівельну фірму в столиці.

"Батько Володимира вижив у часи війни та сталінських репресій і постійно перебував під наглядом КДБ. Він виховував сина на таких засадах: Україна повинна бути незалежною, самостійною, - розповіла Наталія Бойків, дружина Володимира. Тому він так виховував і своїх трьох синів.
Пам'ятай, що ти українець, - таким напуттям Володимир Бойків щодня проводжав до школи свого молодшого сина. Це були його улюблені слова", - згадує Наталя.
Дружина каже, що в її Володі з'єднувалися львівська інтелігентність і авантюрність. Він був дуже активним, іноді навіть шаленим, з живим почуттям гумору. У 2008¬м у нього стався інсульт. Після цього сім'ї довелося нелегко. "Треба було на пенсію, а Володя звик до високого ритму життя і роботи. Ми разом виходили з депресії, боролися, щоб у нього було бажання жити і виховувати молодшого сина, Захарія".

У житті Володимира було два захоплення - політика і футбол. Що ж до першого, то він знав усіх політиків за прізвищами, розумівся в усіх тих тонкощах. Він був незадоволений владою, але не воював, бо не належав до активістів Самооборони чи радикальних партій.
"Він завжди ходив на віче, слухав, а потім приходив додому і розказував, що й до чого".
18-го числа Володимир Бойків вирушив на Майдан. "Я просила його того не робити, бо недавно він переніс інсульт, проте він сказав: "Наталко, я тут біля водометів, біля вул. Грушевського, я тут повинен бути", - пригадує пані Наталія. - І на цьому, а то була пізно ввечері, зв'язок обірвався".

Того вечора пані Наталя сподівалася знайти чоловіка живим. Зверталася по телебаченню і зі сцени Майдану, розвішувала оголошення. Дружина обдзвонила усі лікарні, залучила до пошуків знайомих. Незадовго до подій на Майдані Володимир переніс інсульт, а тому дружина хвилювалася, щоб те не повторилося. Навіть в оголошеннях про розшук вона зазначала: "Можливий інсульт і, як наслідок, втрата мови і свідомості". Була вона і в Шевченківському райвідділку. Там її протримали три години, але так і не прийняли заяву.

"Тільки потім, коли влада змінилася, 22 лютого, мені надали адвоката і слідчого. Я вирушила в морг. Дивилася на непізнані тіла. Коридор, де з обох сторін загиблі ... Молоді, понівечені ... Володі там не знайшла", - згадує вона.

Через чиюсь помилку тіло Володимира в одному з моргів їй не показали, тож пошуки продовжувалися довгих 5 днів, допоки активісти інтернет-спільноти "Євромайдан SOS" не виклали у мережі фото неопізнаних тіл. Знайомі зателефонували Наталі і повідомили гірку звістку.

Уже згодом родині повідомили, що Володимир Бойків отримав три вогнепальні поранення - кулі поцілили у печінку, хребет та голову.

У Володимира Бойківа залишилося троє синів - дорослі Андрій і Олександр та 12-річний Захар, у Львові - батьки.

Поховали Героя на Личаківському кладовищі у Львові 26 лютого 2014 року.
ВШАНУВАННЯ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

Допомогти родині Героя Небесної Сотні
Картка ПриватБанку № 5168 7572 5832 2090
Отримувач Наталія Бойків (дружина)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків львів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків жовтневий

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жовтневий палац

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинули на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир бойків

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Бойків | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВОЛОДИМИР ВАСИЛЬОВИЧ БОЙКІВ 05 лютого 1955 - 18 лютого 2014 будівельник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України Народився Герой у Львові в родині дивізійника СС "Галичина" Василя Бойківа. Оптиміст, життєлюб, душа компанії та людина з активною життєвою позицією - так про нього розповідають родичі. Володимир грав на скрипці та гітарі.

# data[].attributes.headline
Ближче до півночі на

# data[].attributes.body
Ближче до півночі на розі вулиць Великої Житомирської та Володимирської з’явилося угруповання тітушок. “Беркут” зробив чергову невдалу спробу захопити майдан Незалежності. На Великій Житомирській від вогнепального поранення загинув майстер декоративного садівництва Віталій Васільцов (с. Гаврилівці, Кам'янець-Подільський район, Хмельницька область, 36 років), який віз медикаменти для медпунктів, облаштованих у головному храмі Михайлівського Золотоверхого собору та у трапезній церкві Івана Богослова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІТАЛІЙ ВАЛЕРІЙОВИЧ ВАСІЛЬЦОВ
16 листопада 1977 - 19 лютого 2014

майстер декоративного садівництва, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України
БІОГРАФІЯ
Народився у селі Гаврилівці Кам'янець-Подільського району Хмельницької області. Віталій сам виріс без батька. Двох синів мама виховувала одна з малолітнього віку - батько помер рано. Віталій закінчив Аграрний університет, стажувався за кордоном, був одним з кращих професіоналів у декоративному садівництві України.

Гуртував навколо себе соціально активних людей, відроджуючи народні традиції. За власні кошти відновив стару криницю загального користування. Безкоштовно, за власною ініціативою, обрізав дерева у селі. Планував з друзями створити у Жорнівці новий дендропарк для прогулянок селян. Не пропускав жодного важливого богослужіння в церкві с. Княжичі. Із дружиною Наталею виховували двох донечок - семирічну Іванку та однорічну Даринку.
"Він був дуже розумним і спортивним, в армії служив у спецназі, я вірила, що він зможе знайти вихід з будь-якої ситуації. Звісно, я боялася за нього, просила не лізти в саме пекло, але як я могла його стримувати, яке я мала на це право в такий час? Він говорив: "Хто, як не я?" МАЙДАН
На Майдан Віталій Васільцов прийшов після побиття студентів 30 листопада. Їздив з друзями, лишався чергувати вночі, кілька разів під час затишшя приводив туди старшу доньку.

Він неодноразово брав участь у зіткненнях з Беркутом. Його єдиним захистом була будівельна каска. Одного разу гумова куля влучила йому прямо в серце. "Коли чоловік приніс її додому, я сказала: "А якби ж це справжня була?!" А він спокійно: "То було б усе". Це було наче попередження, - згадує Наталя.

18 лютого він поїхав на Майдан рано. Віталій мало не потрапив до рук тітушок. Згодом Беркут розбив скло в його машині та пробив колесо, але він зміг вирватися.

"Я бачила по телевізору, що там робиться, намагалася не набридати йому дзвінками, - згадує дружина. - Зрештою подзвонила. Спитала, чи справді там такий жах, як показують? Він відповів, що ще гірше. Я ще спитала, чи він додому збирається. Сказав, що ні". -розповіла дружина.

Того дня Віталій захищав барикади, передавав бруківку на передову. Біля нього вибухнула граната, і його контузило. Трохи отямившись, Віталій з товаришами поспішили до Михайлівської площі, де збирались тітушки.

Біля Михайлівської тривала сутичка з тітушками. В майданівців кидали світлошумові гранати, почалися постріли. Коли тітушок відігнали, Віталій з побратимами патрулювали вулицю Велику Житомирську.

"Приблизно в 00.50 просвистіли кулі чергою з автомата Калашникова, Віталік почав розвертатися, і в цей момент був зроблений постріл з іншого виду зброї. По звуку це явно чутно. Після ознайомлення з відео більшість експертів-криміналістів підтвердили сотні припущень і коментарів на youtube про те, що постріл був зроблений з будівлі Міністерства внутрішніх справ, 2-4 поверх. Куля увійшла в ліву нижню частину живота і залишилася в тілі" - розповідає друг Віталія.

Герой від пострілу одразу втратив свідомість. Його повезли до лікарні, але лікар сказав, що Віталій не виживе. Серце ще билося, а мозок вже відключився... Друзі повідомили про поранення молодшому братові Віталія. Дружині Наталі подзвонила мати чоловіка. "Готуйся до найгіршого", - сказала вона. Через півгодини серце Віталія Васильцова зупинилось...

Героя Небесної сотні поховали у Жорнівці 21 лютого 2014 року. В останню путь він ішов у вишиванці. Попрощатися з Героєм прийшли десятки людей.
ВШАНУВАННЯ
* 17 лютого 2015 року на території Гавриловецької ЗОШ Рудської сільської ради відбулось урочисте відкриття меморіальної дошки на честь випускника цієї школи Віталія Васільцова.

* 18 лютого 2016 року на місці загибелі Віталія Васильцова встановлено пам'ятну дошку (на фасаді будівлі головного управління МВС України в місті Києві на вулиці Великій Житомирській).

* Меморіальну дошку Віталію Васільцову встановлено на фасаді будівлі Уманського національного університету садівництва у м. Умань Черкаської обл, вул. Інститутська № 1.

* 29 квітня 2017 року створено дендропарк імені Віталія Васільцова в с. Жорнівка, Київської області.

* Гавриловецький навчально-виховний комплекс імені Васільцова Віталія Валерійовича - Героя "Небесної сотні", Хмельницька область, Кам'янець-Подільський район, село Гаврилівці.
НАГОРОДИ
* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Віталію Валерійовичу Васільцову посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

* 8 травня 2016 року, під час Служби Божої в соборі Святого Юра у Львові, подвиг Героя було відзначено Грамотою Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васільцов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васільцов небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов убили тітушки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов допомогти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов реквізити родини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій васильцов похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вітайлій васільцов присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
виталий васильцов небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убили тітушки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
виталий васильцов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
19 лютого майдан

# data[].attributes.attachment_link.title
Віталій ВАСІЛЬЦОВ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІТАЛІЙ ВАЛЕРІЙОВИЧ ВАСІЛЬЦОВ 16 листопада 1977 - 19 лютого 2014 майстер декоративного садівництва, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України БІОГРАФІЯ Народився у селі Гаврилівці Кам'янець-Подільського району Хмельницької області. Віталій сам виріс без батька. Двох синів мама виховувала одна з малолітнього віку - батько помер рано.

# data[].attributes.headline
Внаслідок зіткнень ц

# data[].attributes.body
Внаслідок зіткнень цього дня загинули 20 осіб. Близько 500 протестувальників було поранено.

# data[].attributes.body
19 лютого вночі тривав штурм Майдану силовиками.
Вогнепальне поранення в голову отримав майданівець, волинянин, який останні роки мешкав у Києві, Юрій Сидорчук (с. Дерно, Ківерцівський район, Волинська область, 53 роки). У комі його відвезли до лікарні. Він помер 28 червня 2014 року, так і не вийшовши з коми.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрій Володи́мирович Сидорчу́к
(2 травня 1961, с. Дерно, Ківерцівський район, Волинська область, УРСР - 28 червня 2014, м. Оломоуц, Чехія)
- активіст Євромайдану. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ

Життєпис
Народився в сім'ї простих робітників, у якій виховувалося 5 дітей. У 1969 році трагічно загинув батько і мати залишилась сама з дітьми, в недобудованому будинку та з усіма життєвими проблемами, які лягли на плечі їй і дітям.
Після закінчення 8 класів Дернівської середньої школи Юрій пішов навчатися до Луцького ПТУ № 2 на електро-газозварювальника. Після закінчення строкової служби залишився в армії за контрактом.
Після розвалу Союзу перевівся служити в "Десну". Звільнився з армії після 10 років служби. Одружився і проживав з дружиною Зоєю в м. Києві. Згодом народилася донька Ганна. Більше 20 років займався підприємницькою діяльністю разом з дружиною.

Євромайдан
Тяжко переживав події в країні з початку Революції. Не міг стояти осторонь від українських подій, покинув робоче місце вдень 18 лютого, почувши звістку про те, що відбувається на Майдані Незалежності і вирушив в епіцентр подій.
Поранений на Майдані 18 лютого. З вогнепальним пораненням голови, в коматозному стані, близько 00:50, вже 19 лютого, доставлений до Інституту нейрохірургії. 27 лютого за сприянням організації "Людина в скруті" разом з групою інших поранених учасників Майдану був перевезений на лікування до Чехії. Перебував у комі 130 днів.
Спочатку місяць лікувався у Празі, згодом був доправлений до м. Оломоуц. Переніс тяжке запалення мозку (енцефаліт), у нього розвинувся сепсис (зараження крові). Смерть настала внаслідок зупинки серця.

Поховання
Церемонія прощання відбулась у празькому крематорії "Страшніце". У церемонії взяла участь дружина, донька, представники посольства України в Чехії, зокрема, посол Борис Зайчук, близькі й знайомі Юрія та українці, які там живуть і працюють. 4 липня прах Юрія Сидорчука в рамках чеської міжвідомчої гуманітарної програми Medevac за сприяння посольства України в Чехії перевезли в Україну.

Прощання з Героєм Небесної сотні відбулося на Майдані 6 липня 2014 року, похований він на київському місцевому цвинтарі "Берківці".

Нагороди
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сидорчук юрій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій сидорчук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій сидорчук небесна состня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій сидорчук герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій сидорчук  біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт пам\'яті

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Сидорчук | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій Володи́мирович Сидорчу́к (2 травня 1961, с. Дерно, Ківерцівський район, Волинська область, УРСР - 28 червня 2014, м. Оломоуц, Чехія) - активіст Євромайдану. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ Життєпис Народився в сім'ї простих робітників, у якій виховувалося 5 дітей.

# data[].attributes.headline
На розі вулиць Велик

# data[].attributes.body
На розі вулиць Великої Житомирської та Володимирської журналіст видання “Вести” В’ячеслав Веремій (м. Київ, 33 роки) намагався фотографувати з таксі натовп тітушок. Журналіста витягли з машини, побили палицями, а потім вистрілили в груди. Уранці він помер

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
22 лютого 1980 - 19 лютого 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

В'ячеслав Васильович Веремій (22 лютого 1980, Київ, УРСР - 19 лютого 2014, Київ, Україна) - український журналіст, який писав на київську міську тематику, кореспондент газети "Вести". Вбитий у центрі Києва в ніч проти 19 лютого 2014 року "тітушками" через спробу сфотографувати їх. Разом з іншими загиблими під час Євромайдану посмертно удостоєний звання Герой України, попри те що декілька статей, до яких він готував репортажну частину, відображають критичну позицію керівництва газети щодо Євромайдану та європейської інтеграції.

Народився і виріс у Києві. В'ячеслав - випускник Київського національного університету ім. Т. Шевченка. Ще студентом працював на радіо футбольним оглядачем. Згодом - у виданнях "Газета по-киевски", "Сегодня", "Вести", на сайті "Обозреватель".

Писав переважно матеріали про життя і проблеми Києва та киян, також підготував великий репортаж про будівництво маєтку Віктора Януковича "Янукович завел страусов" ("Газета по-киевски", випуск за 21 квітня 2010 р.) Колеги-журналісти згадують Веремія як відкриту, добру людину, яка завжди готова прийти на допомогу.

Згадує Катерина Скрипнікова:

Погляд, посмішка, його своєрідне почуття гумору, така затишна легкість у спілкуванні. Слава - один із тих людей, після розмови з якими не буває сумно. Такого, як Веремій, неможливо уявити сидячим в депресії, розлюченим на світ чи ображеним на когось. Він залишився в моїй пам'яті саме таким - живим, енергійним, сонячною людиною.

⋅

⋅

# data[].attributes.attachment_link.title
ВЕРЕМІЙ В'ячеслав Васильович

# data[].attributes.attachment_link.description
22 лютого 1980 - 19 лютого 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України В'ячеслав Васильович Веремій (22 лютого 1980, Київ, УРСР - 19 лютого 2014, Київ, Україна) - український журналіст, який писав на київську міську тематику, кореспондент газети "Вести". Вбитий у центрі Києва в ніч проти 19 лютого 2014 року "тітушками" через спробу сфотографувати їх.

# data[].attributes.headline
Уночі спалахнула пож

# data[].attributes.body
Уночі спалахнула пожежа в Будинку Федерації профспілок України. У вогні отримав несумісні із життям травми член молодіжної дефлімпійської збірної України з боротьби Дмитро Максимов (м. Київ, 19 років).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Максимов Дмитро Вячеславович
17 листопада 1994 - 19 лютого 2014 - студент, спортсмен-дефлімпієць, герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України.

Народився 17 листопада 1994 року у Києві в родині Вячеслава та Лідії Максимових. Є молодша сестричка Ульяна.

Коли Дмитру виповнилося чотири роки, у нього виявили проблеми зі слухом. Лікарі сказали, що це вроджене. Поставили слуховий апарат, оформили інвалідність. До 15 років Дмитро займався дзюдо зі звичайними дітьми, брав участь в змаганнях і майже завжди перемагав. Потім його перевели в паралімпійську збірну України.

Незважаючи на проблеми зі слухом, Діма писав музику і вірші. Сам виконував свої пісні, почав записувати перший альбом.

Навчався у школі № 118 міста Києва. Потім вступив до Київського фінансово-економічного коледжу Національного університету ДПС України.

Майстер спорту України, срібний (у командному заліку) призер та бронзовий (в особистому заліку) призер з дзюдо Дефлімпійських ігор у Софії 2013 року. Бронзовий призер Чемпіонату світу зі східних єдиноборств серед глухих, що проходив на острові Маргарита (Венесуела) з 17 по 24 вересня 2012 року. Він був надією національної збірної спортивної команди України.
МАЙДАН
У таємниці від рідних Дмитро, охороняючи барикади і стримуючи атаки силовиків, провів на Майдані багато ночей.

18 лютого, коли в Києві перекрили всі станції метро, ​​мама попросила Діму залишитися ночувати у друга, але той поїхав в центр. Це була одна з найстрашніших ночей євромайдан. Силовики наступали з різних сторін, їм вдалося прорвати кілька барикад. З боку міліції в мітингувальників летіли гранати. Майданівці відповідали камінням, бруківкою і всім, що було під рукою. Потім підпалили два БТРа. Дмитро Максимов був разом з невеликою групою бійців на розі Будинку профспілок, коли спецназівці підпалили будівлю і почали поливати мітингуючих водою з водомета.

У якийсь момент силовики спецпідрозділу "Сокіл" кинули бойову гранату. У повітрі пролунало: "Бойова граната! Лягай!". Всі присіли і прикрилися щитами, а Діма кинувся в сторону, де були поранені. Один, без щита, він прийняв на себе майже всю силу удару гранати. За словами свідка Вадима Сизоненка, Діма ціною свого життя уберіг його і всіх інших навколо - тіло стримало вибухову хвилю і більшість осколків гранати. Хірург, котрий оглядав тіло, також підтвердив вибух саме бойової гранати. Дмитру Максимову відірвало руку і понівечило тіло.

Потім був світанок 19-го лютого. Догорав Будинок профспілкою, на Майдан, незважаючи на закритий метрополітен і перекриті в'їзди в місто, почали приходити люди і, як мурахи, відновлювати зруйновані барикади і відновлювати життя Майдану. Але десятки мітингувальників вже не зустріли цей світанок. Відразу після поранення медики євромайдан винесли Дмитра Максимова в Будинок профспілок і 20 хвилин боролися за його життя, але хлопець помер від втрати крові.

Через пожежу в Будинку профспілок тіло принесли в Михайлівський собор, потім в морг. У хлопця не знайшли документів і кілька днів в списку загиблих він значився як "невідомий хлопець з відірваною рукою". Лише 22 лютого мати змогла знайти свого сина. У морзі її не пустили на впізнання тіла, настільки понівеченим воно було, Дмитра дізнався його тренер.

ВШАНУВАННЯ

* 22 травня 2014 року у Києві у вестибюлі середньої загальноосвітньої школи № 118 (вулиця Тульчинська № 5), де навчався Герой, йому було відкрито меморіальну дошку.

* За рішенням Спортивної федерації глухих України, Національного комітету спорту інвалідів України на честь Героя щороку проводитиметься Відкритий всеукраїнський турнір з дзюдо серед спортсменів з вадами слуху пам'яті Дмитра Максимова. Перший такий турнір пройшов 21 червня 2014 року в спортивному комплексі "Сокіл".

* Студенти столичного фінансово-економічного коледжу, де навчався Діма за свій рахунок встановили пам'ятник на могилі героя. Також у коледжі відкрили меморіальну дошку на його честь.
НАГОРОДИ
* Орден "За заслуги" III ст. (3 грудня 2013) - за досягнення високих спортивних результатів на XXII літніх Дефлімпійських іграх у м. Софії, виявлені мужність, самовідданість та волю до перемоги, піднесення міжнародного авторитету України.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитро максимов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
параолімпієць

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро МАКСИМОВ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Максимов Дмитро Вячеславович 17 листопада 1994 - 19 лютого 2014 - студент, спортсмен-дефлімпієць, герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України. Народився 17 листопада 1994 року у Києві в родині Вячеслава та Лідії Максимових. Є молодша сестричка Ульяна. Коли Дмитру виповнилося чотири роки, у нього виявили проблеми зі слухом. Лікарі сказали, що це вроджене.

# data[].attributes.headline
Після пожежі знайшли

# data[].attributes.body
Після пожежі знайшли тіла Володимира Топія (м. Судова Вишня, Мостиський район, Львівська область, 58 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТОПІЙ Володимир Петрович
26 квітня 1955 - 18 лютого 2014
с. Вишня, Львівська область

Біографія Володимира Тарасовича розпочалася з Судової Вишні, де народився у простій родині. Тут закінчив школу, звідси був призваний до служби в армії. Потім закінчив Технічне училище зв'язку, служив у ракетних військах у Бресті

У Судовій Вишні одружився зі своєю обраницею Лесею, тут спільно раділи появі на світ доньки Оксани. У 1984 році сім'я переїхала до мальовничого села Вишня, де працювала дружина (в аграрному технікумі) й отримала помешкання. Тут вже у щасливого подружжя народився син Руслан.
В молодості Володимир Тарасович мріяв стати священиком. Вчив молитися і своїх дітей. Батьком був суворим, проте люблячим. Змалку привчав малечу до праці, бо й сам був надзвичайно працьовитим. Він умів усе. Не було такої роботи за яку не брався. Любив працювати на землі, майструвати. Найдужче захоплювався технікою.

Більшу частину життя працював водієм, з них 15 років на підприємстві "Електрон", у радгоспі, а останнім місцем роботи була Львівська пивна компанія. Володимир Топій був водієм не лише за фахом, а й за покликанням. Шоферська майстерність (працював свого часу й комбайнером), вміння лагодити чотириколісні - це було справою його життя. Але й загалом не знайти такої роботи, якої б боявся вишнянин, адже був майстром на всі руки.
Знають його як чоловіка побожного і великого трудівника, згадує сусід Зіновій Микитин. Розумівся й на електриці, й у будівельній царині не розгублювався: вмів мурувати, штукатурити, сантехніці лад дати. Тож завдяки цьому був першим там, де робота, і там, де треба було допомогти людям.

Жартівник, душа компанії та завзятий танцюрист. Шанував традиції. Дружину любив до нестями.Прожили разом з коханою 37 років. Втіхою чоловіка були онука Наталочка, якій діставалися дідусеві пестощі, та онук Андрій, якого навчав усякому ремеслу.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
На майдан Володимир Топій поїхав 25 грудня. Провів там усі свята. Був у лавах 12 самбірської сотні. Став надійною опорою і своїм побратимам. Був комірником у Будинку профспілок: приймав, видавав та охороняв ті пожертви, які на потреби Майдану передавали небайдужі українці з усіх куточків держави. Допомагав пораненим, рубав дрова, ходив на чергування.

Перебував на Майдані зі ще одним героєм - рудківчанином Володимиром Жеребним. За іронією долі, Володя Жеребний народився і тривалий час жив у тій же багатоповерхівці, що Володимир Топій. Разом їздили на Майдан у Києві, і на барикадах стояли поруч.
"Коли батько їхав на Майдан, він навіть не уявляв, який дух панує там, - згадує донька Оксана. - Мама кликала його на свята додому, а він відповідав: "Ти нічого не розумієш, тут так добре ... Ми якщо розійдемося, все пропадемо. А ми повинні вистояти. Я буду тут до останнього ".
Додому приїхав лише на один день, 22 січня, наступного дня знову повернувся у Київ. Хвилювався, що хоч на Майдані багато людей, але однаково замало, тому говорив усім, кого зустрічав у селі, чого, мовляв, сидите тут, коли треба бути у Києві. Сам жив Майданом і відчував себе дуже потрібним там, де творилася новітня історія Української держави.

З 18-го на 19 лютого рятував від вогню Будинок профспілок. Не раз вночі балакав із дружиною. В останній розмові, о 5 ранку вона молила його покинути будівлю і рятувати своє життя. Останні хвилини його життя дружина чула, бо Володимир Петрович увімкнув телефон... Сказав, що він на другому поверсі профспілок, вони віднесли поранених в безпечне місце, а самі обливають двері і паркет водою. Що все під контролем. Вогонь до них не добереться. Потім він сказав, що прийшли незнайомці і намагаються відкрити якісь двері, а він з другом піде розбиратися. А потім у слухавці почувся якийсь стукіт, біганина і чужі слова, мабуть, адресовані Володимиру:"Дід, пішли...".

Після цього зв'язок обірвався, і додзвонитися до Володимира рідні вже не могли...
ЗАГИБЕЛЬ
21-го син Руслан поїхав до Києва шукати батька - розклеював на Майдані його фотографії, робив оголошення зі сцени Майдану, а потім пішов до прокуратури і морг. "Спочатку брату Руслану показали чуже тіло. У нас з'явилася маленька надія, що батько живий. На наступний день показали другого загиблого. Пізнати обвуглитися тіло було неможливо, але брат сказав, що серце так стислося в грудку, що він зрозумів, це - батько ", - говорить донька Оксана. Дружина Володимира Леся до останнього моменту не вірила в смерть чоловіка. Але експертиза ДНК позбавила її надії.
- Хто знав, - зітхає дочка, - що все закінчиться такою трагедією. Батька знайшли обгорілим, з поламаними руками та ногами (припускають, що то справа "тітушок", - авт.). Вочевидь, його катували, а відтак залишили безпорадного помирати на сцені закритого актового залу поглинутої вогнем споруди...
Володимир Тарасович, один з лицарів Небесної Сотні, мав, очевидно, недобрі передчуття. Коли того єдиного разу навідувався додому, то встиг обійти своїх друзів, знайомих. У декого навіть пробачення попросив за можливі образи. Перед останньою поїздкою сказав сусідові пану Іванові, що коли з ним щось станеться, то поховати у Судовій Вишні Мостиського району, біля могили матері...

За вже усталеним майданівським обрядом з почестями прощалися 4 березня у столиці з Володимиром Топієм.

Ритуальний кортеж із труною загиблого не оминув майдану у Львові, данину шани склали своєму герою і городківчани. Пізнього вечора скорботно били міські церковні дзвони, вздовж траси стояла жива вервиця людей з лампадками. В склепіння тужливого, зрошеного дощем неба виривались вигуки "Герой!", якими зустрічали містяни мікроавтобус із труною відданого майданцівця, роздирали нічну безодню пронизливі звуки клаксонів більш як сотні авт з почесного ескорту героя, якого гідно супроводили до рідного порогу в селі Вишня...

5 березня від рідної хати лицаря Майдану з поховальною процесією пронесли до святині у м.Рудки. Всю ніч домовина з Героєм знаходилася в церкві Святої Євхаристії, парохіянином якої був загиблий. 6 березня вишнянина згідно з його останньою волею поховали на вітцівщині - у місті Судова Вишня Мостиського району Львівської області.
ВШАНУВАННЯ
* 25 серпня 2014 року у селі Вишня на фасаді будинку, де жив Герой, йому було відкрито меморіальну дошку.

* 12 жовтня 2014 року у місті Судова Вишня на фасаді будівлі середньої загальноосвітньої школи, де навчався Герой, йому було відкрито меморіальну дошку.

* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Володимиру Петровичу Топію посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ
Допомогти родині Володимира Топія можна через картку ПриватБанку:
№ 5168 7572 3134 4674
МФО 305299
розрахунковий рахунок 29244825509100
Одержувач: Топій Леся Станіславівна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
топій володимир

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій рудки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій вишня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир топій революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Топій | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ТОПІЙ Володимир Петрович 26 квітня 1955 - 18 лютого 2014 с. Вишня, Львівська область Біографія Володимира Тарасовича розпочалася з Судової Вишні, де народився у простій родині. Тут закінчив школу, звідси був призваний до служби в армії. Потім закінчив Технічне училище зв'язку, служив у ракетних військах у Бресті У Судовій Вишні одружився зі своєю обраницею Лесею, тут спільно раділи появі на світ доньки Оксани.

# data[].attributes.headline
Олександра К

# data[].attributes.body
Олександра Клітинського (с. Чернелівці, Деражнянський район, Хмельницька область, 25 років), які загинули, допомагаючи евакуювати поранених зі шпиталю в Будинку профспілок.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Клітинський Олександр Іванович
15 травня 1988 - 19 лютого 2014
учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України

Проживав у селі Чернелівці Хмельницької області. У 7 років він залишився без батька. Мати сама виховувала чотирьох дітей. Жили бідно. Щоб допомогти рідним, хлопець був змушений поїхати на заробітки до столиці.

Олександр на Майдані був з грудня 2013 року. Відтоді й до 18 лютого 2014 року воював у лавах Самооборони. Востаннє побратими бачили Олександра на 7 поверсі в охопленому вогнем Будинку профспілок у ніч на 19 лютого. Він допомагав гасити полум'я та переносити поранених, аби вони не згоріли.

Довгий час знаходився у списках зниклих безвісти.

Поховали Олександра 5 квітня 2014 з почестями на Аскольдовій могилі у Києві як безіменного Героя Майдану.

Тільки 19 квітня 2014 родичам запропонували провести експертизу ДНК. За її результатами 8 липня 2014 ідентифікували Олександра, і рідні дізнались про смерть свого Героя.
ВШАНУВАННЯ
Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
клітинський олександр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський київ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський блокпост

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр клітинський революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія олександр клітинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фото олександр клітинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблий у профспілках

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
невідомий герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Клітинський | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Клітинський Олександр Іванович 15 травня 1988 - 19 лютого 2014 учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України Проживав у селі Чернелівці Хмельницької області. У 7 років він залишився без батька. Мати сама виховувала чотирьох дітей. Жили бідно. Щоб допомогти рідним, хлопець був змушений поїхати на заробітки до столиці.

# data[].attributes.headline
Іще один евакуйовани

# data[].attributes.body
Іще один евакуйований поранений, що перебував у будівлі, Юрій Пасхалін (с. Носачів, Смілянський район, Черкаська область, 30 років), помер у лікарні.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЮРІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ ПАСХАЛІН
18 січня - 19 лютого 2014

активіст Євромайдану
БІОГРАФІЯ
Народився 1984 р.н., в с. Носачів Смілянського району Черкаської області.

Закінчив школу у м. Сміла. Був і вихованцем Школи олімпійського резерву в Харкові, займався штангою.

В останні роки проживав у Києві, працював на приватному підприємстві комірником.
Залишилась мати, четверо братів і сестер, дружина і 7-річний син.
МАЙДАН
Разом з колегами по роботі ходив на Майдан.

18 лютого вдень був на Майдані, а потім повернувся додому. Почувши по телевізору, що Майдан намагаються розігнати силою, а проти людей масово застосували вогнепальну зброю - знову вирушив на барикади.

Розстріляний автоматною чергою в спину 19 лютого - отримав три вогнепальні і пневматичне поранення. Пораненого Юрія занесли до пункту медичної допомоги, обладнаного на першому поверсі Будинку профспілок на Майдані Незалежності, проте будівлю підпалили. Поранених майданівці намагалися евакуювати, серед тих, кого встигли винести з палаючої будівлі, був і Юрій - "швидка" перевезла його до 18-ї Київської лікарні та врятувати не вдалося.

Якби Юрія не вимушені були транспортувати з-за підпалу, у нього ще могли б бути шанси на порятунок. Втім, вони були невеликими: лікарі в Києві констатували три вогнепальні поранення в спину, а коли тіло перевозили на Черкащину, подушка в труні під головою Юрія стала червоною від крові - тому рідні вважають, що було ще й четверте поранення - у потилицю або в шию.

Похований у рідному селі Носачеві на Смілянщині.

На похоронах було декілька сотень людей - тільки автівок біля сільської церкві у Носачеві, де відспівували Юрія, було більше чотирьох десятків. Потім величезна процесія розтягнулася вулицями села, проводжаючи загиблого до цвинтаря. На ручці білої труни, у якій несли воїна Небесної сотні, була пов'язана стрічка Євромайдану: синьо-жовта з одного боку і синьо-зоряна з іншого.

Після прощального слова священика і друзів загиблого прозвучала сальва на його честь - залп з двох мисливських рушниць та гвинтівки й пістолета, які зазвичай застосовуються історичними реконструкторами під час імітації відтворення справжнього бою. Адже Юрій поліг у справжньому бою за Волю...

Односельці гаряче підтримали ідею отамана "Вільного козацтва Холодного Яру" Олега Островського - назвати іменем Юрія Пасхаліна одну з вулиць Носачева.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картка ПРИВАТ БАНК
5168 7553 6155 3577
Отримувач: Світлана Пасхаліна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій пасхалін біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій ПАСХАЛІН | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЮРІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ ПАСХАЛІН 18 січня - 19 лютого 2014 активіст Євромайдану БІОГРАФІЯ Народився 1984 р.н., в с. Носачів Смілянського району Черкаської області. Закінчив школу у м. Сміла. Був і вихованцем Школи олімпійського резерву в Харкові, займався штангою. В останні роки проживав у Києві, працював на приватному підприємстві комірником.

# data[].attributes.headline
Барикаду на Хрещатик

# data[].attributes.body
Барикаду на Хрещатику остаточно зруйнували, а від Будинку профспілок до монумента Незалежності простягалася вогняна барикада. Протестувальники підпалили намети між стелою Незалежності та консерваторією, щоб продовжити вогняну барикаду довкола Майдану.

Зранку на Майдан постійно прибували люди, зокрема, автобуси зі Львова. Протестувальники змогли укріпити барикади. Сутички того дня були локальними.
У цей же день у Хмельницькому під стінами управління СБУ отримала смертельне поранення в голову та груди учасниця місцевого Майдану, уродженка Донеччини Людмила Шеремет (м. Макіївка, Донецька область, 71 рік). Вона померла 22 лютого 2014 року в місцевій лікарні.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шеремет Людмила Олександрівна (21 листопада 1942, Макіївка, Донецька область, УРСР - 22 лютого 2014, Хмельницький, Україна) - українська активістка Євромайдану. Герой України.

До виходу на пенсію пані Людмила працювала лікарем-гінекологом у Хмельницькому міському перинатальному центрі. За словами колег, вона була активною і чесною людиною. Її поважали і любили рідні, колеги, сусіди та знайомі.

Людмила Шеремет була смертельно поранена під стінами управління СБУ у Хмельницькому. Протягом трьох днів лікарі Хмельницької міської лікарні боролися за її життя. Куля пошкодила тканини головного мозку, і жінка, яка не приходила до свідомості весь цей час, померла.

Людмила Шеремет була смертельно поранена під стінами управління СБУ у Хмельницькому. Протягом трьох днів лікарі Хмельницької міської лікарні боролися за її життя. Куля пошкодила тканини головного мозку, і жінка, яка не приходила до свідомості весь цей час, померла.

НАГОРОДИ:

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

Людмилі Олександрівні довелося боротися за життя з перших же днів. Народилася на Донбасі, в окупованій німцями Макіївці, 21 листопада (на день архангела Михаїла) 1942 року. У її матері майже не було молока, і старші сусідки радили жінці взагалі не годувати маля, бо "все одно не виживе, краще приділи увагу трьом старшеньким". Але вижила. А перші спогади Людмили Олександрівни - як її, ще зовсім маленьку (ледь більше року), німці, які квартирували поряд, підгодовували шоколадом.

...Коли навчалася в 9 класі, загинув її батько, який працював контролером на електропідстанції. Повертаючись після однієї з перевірок, де він виявив неполадки, його машина, яка була повністю справною, з незрозумілих причин пішла під укіс. Врятувати чоловіка не змогли. А Людмила після того вирішила стати медиком.

З першого разу вступити в медінститут не вдалося, тож з 1959 по 1962 роки трудилася санітаркою в одній з макіївських лікарень. Працювала й тоді, коли вже навчалася в медінституті - мама допомогти не могла.
На п'ятому курсі поїхала у Кам'янець-Подільський на весілля до однокурсниці, познайомилася там зі студентом Київського інженерно-будівельного інституту. В родині, разом з фотографіями, й досі зберігається їхнє листування з віршами.
Одружилися. За розподілом Людмила, яка отримала хірургічний профіль, влаштувалась у Краснодонську районну лікарню лікарем-анестезіологом.

Коли народилася донька Ірина, щоб мати підтримку, у 1969-му разом з родиною переїхала до Хмельницького, де мешкали чоловікові батьки. Влаштувалася в міську лікарню анестезіологом, але, пропрацювавши вісім років, через важкі умови праці, змінила роботу. І, пройшовши курси акушерства та гінекології, з 1977 року працювала в пологовому будинку, звідки пішла на пенсію у 2009-му.
..."Я своєю матусею пишалася завжди, - каже донька Людмили Олексіївни Ірина. - Мені навіть колеги казали: "Іра, ти повинна бути схожою на свою маму". В дитинстві такої любові та турботи, яку отримала я, напевно, не мав ніхто. Мамуня мене завжди підтримувала. Вона була надзвичайно життєрадісною, всіх заряджала своєю енергією.
Чудово співала, знала відомі арії і співала їх краще, ніж я, хоч у мене за плечима музична школа. Однією з улюблених маминих пісень була "Милая моя, солнышко лесное" Юрія Візбора.
Вона вміла створювати затишок, її колеги з пологового розповідали, що не пам'ятали, чим саме вона їх пригощала на днях народження, натомість пам'ятали її тепло, увагу, оригінальне сервірування... І це при тому, що мама дуже смачно готувала, і зробити це краще, ніж вона, вдавалося рідко кому.
Вона, як з власними дітьми, панькалася з вагітними жінками, які ходили до неї на прийом, Пам'ятала як кожну звати, як звати їхніх дітей... Жінки, навіть народивши, й далі ходили тільки до неї. І колеги, і пацієнти пам'ятають її тільки усміхненою.
...У 2004 році була на київському Майдані. Мій син, якому тоді було 5, разом з усіма скандував: "Разом нас багато!.." Тоді моя нова шуба, як і частина теплих речей, перекочували на Майдан.

Мама, як і всі Скорпіони, була бійцем, безкомпромісною, ніколи і ні перед ким не прогиналася. Таких принципових не дуже люблять і кар'єру вони, як правило, не роблять. Тому пішла на пенсію з посади рядового лікаря. Але вдома не сиділа: займалася дачею, вирішувала чиїсь проблеми... Останніх три-чотири роки я взагалі відчувала, що вона не лише моя мама, а й усіх нужденних і знедолених: як людей, так і тварин...".

Її більше хвилювало те, що відбувалося навколо, ніж домашні проблеми. І коли восени 2013 року почалися події, мало не щодня ходила на хмельницький майдан. З кожної пенсії віддавала гроші на підтримку мітингувальників, носила продукти. Казала: "Краще я зайвий раз не поїм, а дітям допоможу".

"Дуже переймалася людьми, які під кулями стояли на київському Майдані, - продовжує Ірина В'ячеславівна. - Ночами не спала, сиділа перед телевізором, молилася. Пам'ятаю, як вона плакала, коли розповідала про студентів, які переховувалися в Михайлівському соборі. Казала: "Якби була трохи молодшою, сама зі зброєю в руках стала би проти "Беркута".

...Напевно, мама не дуже добре почувалася. Пам'ятаю, кілька разів казала батькові: "Не знаю, скільки нам з тобою ще доведеться зустрічати Новий Рік і Різдво..." Ми тоді не розуміли, кого стосуються ці слова, а вона, скоріш за все, щось відчувала. Авралом закінчила будівництво дачі, за яку ніхто не брався 15 років.
А ще, за кілька днів до смерті, розповідала, що до неї знову (як завжди напередодні трагічних подій) прилітала біла голубка і стукала у вікно".

...Напередодні, 18 лютого, Ірина зайшла до батьків після роботи. "Мама була в жахливому стані, зі згаслим поглядом, - розповідає жінка. - Я списала це на те, що вона всю ніч дивилася телевізор.
Ніч з 18 на 19 вона знову до ранку дивилася телевізор. О 7-й ранку попросила батька вимкнути телевізор, сказала, що трохи відпочине. А тато пішов на роботу - його якраз викликали на консультацію (по нього по допомогу, як до колишнього головного інженера філіалу Київського інституту "Проектреконструкція", інколи зверталися). І того дня він був за сотню метрів від того місця, де смертельно поранили маму.

Після 11-ї намагалася зв'язатися з нею кілька разів, але ніхто не відповідав. А потім зателефонував батько, сказав що під СБУ був мітинг, і там підстрелили якусь жінку. Сказав, що вже був там, але її вже забрали.
Ходив до обласної адміністрації, там відповіли лише: "Жінка середніх років". А мамі вже було 71. У міськраді сказали, що то начебто вона.

Потім я зателефонувала в лікарню, і там теж сказали: "Здається, вона...".

Поїхали в лікарню, Людмилу Олександрівну якраз оперували в нейрохірургії. В перший день рідних не пустили, а наступних два вони були з нею.
"Я тримала маму за руку, розмовляла, - розповідає Ірина, - і, як лікар, розуміючи, що вона помирає, обіцяла, що всіх поставлю на ноги: тата, сина. Вона мене точно не чула, але в якийсь момент в її очах виступили сльози.
22 лютого о пів на сьому ранку я зателефонувала в лікарню, щоб сказати, що хочу привести священика, на що мені повідомили, що мама щойно померла.
...Зараз я точно знаю, що вона - наш Ангел-охоронець і нині допомагає нам уже з небес".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
людмила шеремет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шеремет людмила

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
людмила шеремет біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня герої

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.title
Людмила ШЕРЕМЕТ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Шеремет Людмила Олександрівна (21 листопада 1942, Макіївка, Донецька область, УРСР - 22 лютого 2014, Хмельницький, Україна) - українська активістка Євромайдану. Герой України. До виходу на пенсію пані Людмила працювала лікарем-гінекологом у Хмельницькому міському перинатальному центрі. За словами колег, вона була активною і чесною людиною. Її поважали і любили рідні, колеги, сусіди та знайомі.

# data[].attributes.body
20 лютого зранку пролунали перші постріли з боку силовиків. Розпочався перший прорив протестувальників. Смертельного поранення зазнали Олександр Балюк (с. Пилиповичі, Новоград-Волинський район, Житомирська область, 39 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСАНДРОВИЧ БАЛЮК
19 березня 1974 - 20 лютого 2014
учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України.
ЖИТТЄПИС
Народився і проживав Олександр в маленькому селі Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області. Виріс в інтелігентній сім'ї: тато - інженер, мама - економіст. Як розповіли родичі, Герой зі школи був активним, спортивним хлопцем, добрим, красивим і працьовитим.

19 березня Олександру Балюку мало б виповнитися 40 років. Був одружений, у шлюбі народилася донька Кристина, якій нині 16 років, і проживає вона в далекій Тюмені.

До Майдану Герой працював у Москві на будівництві. 30 грудня 2013 сильно обгорів в результаті спалаху проводки.

Повернувся на батьківщину і місяць важко лікувався. А після одужання вирішив відправитися на Майдан.

Стояв на охороні барикади біля Національної Музичної Академії України ім. П. І. Чайковського (Консерваторія) по вулиці Городецького, 1. Входив до сотні "Самооборони Євромайдану".

20 лютого отримав вогнепальне поранення грудної клiтини з пошкодженням внутрiшнiх органiв. Зi слiв очевидцiв, будучи тяжко пораненим, намагався врятувати життя iншого пораненого на вулиці Інститутській.

Але врятувати Героя не вдалось...Того ж дня він приєднався до Небесної сотні...

Рідні більше тижня не могли знайти Олександра. Тільки 28 лютого вони впізнали його тіло в морзі на Оранжерейній...

Поховали Олександра Балюка 1 березня в його рідному селі Пилиповичі.

Провести в останній путь героя Небесної Сотні прийшла не тільки громада села. До них приєдналися десятки городян - переважно учасники народних віче, активісти, які брали участь у акціях протесту. Поховальна процесія пройшла під національним та червоно-чорним прапорами, перев'язаними жалобними стрічками.

На цвинтарі відбувся мітинг вшанування пам'яті Балюка Олександра Олександровича.
"Сьогодні ми проводжаємо в останню дорогу односельчанина, друга, сина, брата, якому судилося прожити неповних 40 років, віддавши життя за краще майбутнє нашої України", - відкрила мітинг голова Пилиповицької сільської ради Надія Панфелюк. - Він усе життя мріяв, щоб ним пишалася сім'я, родина, друзі. Його мрія збулася - віддав життя за свободу, незалежність, за нас, наших дітей та онуків. У нашій пам'яті він завжди залишиться героєм".
Олександра Балюка поховали під вигуки "Герої не вмирають!"
ВШАНУВАННЯ
* Звання "Герой України" з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
балюк небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
присвята небесні сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк житомирщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк новоград-волинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк 1 березня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк пилиповичі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр балюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Балюк Герой Небесної сотні | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСАНДРОВИЧ БАЛЮК 19 березня 1974 - 20 лютого 2014 учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України. ЖИТТЄПИС Народився і проживав Олександр в маленькому селі Пилиповичі Новоград-Волинського району Житомирської області. Виріс в інтелігентній сім'ї: тато - інженер, мама - економіст. Як розповіли родичі, Герой зі школи був активним, спортивним хлопцем, добрим, красивим і працьовитим.

# data[].attributes.headline
Георгій Арут

# data[].attributes.body
Георгій Арутюнян, який останні роки жив у Рівному (м. Батумі, Грузія, 50 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ГЕОРГІЙ ВАГАРШАКОВИЧ АРУТЮНЯН
(вірм. Գեորգի Վաղարշակի Հարությունյան)

4 липня 1960 - 20 лютого 2014
активіст Євромайдану та ВО "Свобода". Один із героїв Небесної сотні. За національністю - вірменин.

"Патріот і сміливець, вірменин за національністю з грузинським паспортом і українським серцем"

Георгій Арутюнян народився у Батумі, у Грузії.
Від першого (громадянського) шлюбу є двоє повнолітніх доньок: Арутюнян Регіна Георгіївна та Арутюнян Калапсі Георгіївна. У 1981 році переїхав на постійне проживання до міста Рівне. Більше двадцяти років працював на підприємстві "Рівнеоблводоканал". Після звільнення мав тимчасовi підробітки.

У 2009 році одружився вдруге (офіційно). Через рік він з дружиною-рівнянкою поїхав до Грузії, і там в церкви їх повінчали. У вересні 2010 року народилася їхня дочка Ашхен Арутюнян. У 2012 році його дружина несподівано померла в Рівному на 42-ому році життя.

У жінки була доросла донька Анна. Вона взяла маленьку сестричку до себе й переїхала в дім чоловіка, тому що морально важко було жити вдома. А Георгій людина сильної волі, лишився. Він часто приходив й допомагав прийомній і рідній дочці.

Георгій надзвичайно палка й щира людина. Він був упевнений, що за краще життя треба боротися справами, а не лише словами, тому активно включився в роботу Рівненської обласної організації ВО Свобода. Протягом кількох років працював у наметі Свободи у Рівному, проводив агітаційну роботу, був учасником всіх загальноукраїнських патріотичних акцій та заходів. Дієва натура не дозволила йому залишитися поза подіями на Майдані. Тому він і їздив до Києва, аби підтримати народне повстання. Це була вже третя його революція - до цього активно брав участь у Помаранчевій революції та революції Троянд в Грузії.
МАЙДАН
"Як це так, молоді будуть гинути, відстоюючи свою свободу та право на гідне майбутнє, а я вдома буду сидіти. Я життя вже прожив, а вони ще навіть пороху не нюхали..." \

Георгій поїхав на Майдан з перших днів протистояння.

"Кожен, хто приходив в сотню, отримував прізвисько", - згадує сотник Олександр Чорний. Над тим, як зватимуть Георгія, довго голову не ламали. "Кавказ" прилипло до нього з перших хвилин. "Такий же незламний і героїчний. Так і пішло-поїхало: для рідні - Георгій, для побратимів - Кавказ".

" Я добре знав Жору, він стояв у мене на барикадах, - каже Андрій Рожков, побратим Героя. - Георгій був життєрадісною та відповідальною людиною, оптимістом. Він не ховався за чужими спинами. Під час сутичок його побили "тітушки" - зламали руку. Я відправив його на лікування, але вiн повернувся. Питаю: "Жоро, тобі не йметься?" А він: "Не йметься. Йду я, Андрiю, на барикади!"

Коли останнього разу 17 лютого, Георгій їхав до Києва, рідним не сказав. Не хотів, щоб вони хвилювалися.

20 лютого 2014 року близько 9 години ранку, Георгій допомагав пораненим активістам, зносив тіла загиблих.

Остання яскрава згадка його побратимів і поплічників - як він підкидав шини у вогонь, щоб снайпери не бачили куди влучати по людях.

"Ранком ми разом із Кавказом сходами з боку Хрещатика пробиралися до стели на Майдані, беркутівці закидували нас світло-шумовими гранатами, а підійшовши ближче, Жора сказав, що стріляють снайпери і нам варто повертатися назад. Я поклав шини і почав відходити, а повернувшись за мить, побачив, що Кавказ взяв шини і побіг вперед до барикади, в цей момент він безмовно впав від кулі снайпера з Інститутської", - згадує свободівець з м. Дубно Юрій Коханець.

Куля ввійшла в лівий бік шиї та вийшла з правого плеча. Це сталось 20 лютого 2014 року. Тіло загиблого було перенесено до Михайлівського Золотоверхого собору , згодом його разом з іншими загиблими рівнянами привезли у Рівне. Хоча це було опівночі, сотні людей та машин зустрічали тіла героїв зі свічками і створили живий коридор. Прощання в драмтеатрі було найбільш масовим та сумним, яке бачили в місті. Похований 23 лютого на "Новому" кладовищі в Рівному поряд з іще двома Героями "Небесної Сотні".

Георгiй iшов до пораненого хлопця. Не дiйшов. Упав сам поранений. Сталося це біля Монумента Незалежності на Майдані, коли лінія бойових дій була вже за станцією метро Хрещатик. Активіст, який був поруч, на руках доніс пораненого до медиків у Михайлівський Золотоверхий собор. Утім врятувати життя Георгiю не вдалося - він помер від крововтрати. Георгію Арутюняну куля снайпера поцiлила у шию...

Про його смерть близькі дізналися з стрічки новин на одному з телеканалів. Одразу ж кинулися переглядати фото в Інтернеті. Знайшли. Впізнали. Знайомі руки з-під ковдри біля Михайлівського Золотоверхого собору...
ПРОЩАННЯ
В ніч на 23 лютого Георгія переправили до Рівного. Колона з автомобілів, яка везла тіло Героя Небесної Сотні, розтяглася більш, ніж на п'ять кілометрів. Люди виходили з домівок з запаленими свічками посеред ночі, щоб провести похоронний кортеж.

На в'їзді до міста тіло Арутюняна зустріли понад 400 автомобілів рівненчан, які ескортом провели героя до центральної площі міста. Похований 23 лютого 2014 року на кладовищі "Нове" в м. Рівне. Прощальна панахида проходила в Рівненському облмуздрамтеатрі, де також, того ж дня, прощалися з ще двома загиблими з "Небесної сотні" - Валерієм Опанасюком та Олександром Храпаченком

"Наш Георгій завжди був відважним. Він пожертвував собою заради того, щоб ми та наші діти змогли жити краще. Казав, що не може спокійно бути вдома, коли молоді хлопці гинуть у Києві. Він був скромним і нікому нічого не розказував. Навіть коли на Майдані уже починалися бойові дії, Георгій завжди казав, що у них все спокійно. Ми пишаємося ним", - розповідають родичі загиблого.
НАГОРОДИ
* 3 червня 2014 року рішенням сесії Рівненської міської ради Георгію Арутюняну присвоєно звання "Почесний громадян міста Рівне" (посмертно) та нагороджено відзнакою "За заслуги перед містом" І ступеня (посмертно);

*21 листопада 2014 - Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка", посмертно - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності;

* 5 липня 2015 року - Медаль "За жертовність і любов до України", посмертно;

* 8 травня 2016 року, під час Служби Божої в соборі Святого Юра у Львові, подвиг Героя було відзначено Грамотою Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
георгій арутюнян

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
арутюнян небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.title
Георгій Арутюнян | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ГЕОРГІЙ ВАГАРШАКОВИЧ АРУТЮНЯН (вірм. Գեորգի Վաղարշակի Հարությունյան) 4 липня 1960 - 20 лютого 2014 активіст Євромайдану та ВО "Свобода". Один із героїв Небесної сотні. За національністю - вірменин. "Патріот і сміливець, вірменин за національністю з грузинським паспортом і українським серцем" Георгій Арутюнян народився у Батумі, у Грузії.

# data[].attributes.headline
Фермер Богда

# data[].attributes.body
Фермер Богдан Вайда (м. Стебник, Львівська область, 48 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БОГДАН ІВАНОВИЧ ВАЙДА
28 квітня 1965 - 20 лютого 2014
учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України
ЖИТТЄПИС
Богдан Вайда нащадок українських переселенців із Польщі, батько Іван був виселений 1946 року до України з польського села Кречкова Перемишльського повіту.

Іван Вайда працював у місті Стебнику на шахті, там отримав квартиру. В Стебнику 28 квітня 1965 року в родині Вайдів народився син Богдан.

1983 року Богдан був призваний до лав Радянської армії. Після служби,у 1985 вступив до Львівського технікуму механічної обробки деревини. Закінчив його з відзнакою, працював на Дрогобицькому меблевому заводі.

Після смерті батька, Богдан, разом із матір'ю Ганною та сестрою Любов'ю, переїхали до села Летня, Дрогобицького району, тут і жили останні роки, у дерев'яній хаті, без великих статків. Старша рідна сестра Марія залишилася в Стебнику. Богдан Іванович одруженим не був. Його матір також померла - 13 лютого 2014 виповнився рік від дня її смерті.

Вайда Богдан був ревним християнином, патріотом України, активним учасником національного відродження 90-х років. 1990 року він взяв участь у Живому ланцюгу Соборності. Під час парламентських виборів 2007 року був спостерігачем на одній із виборчих дільниць у Луганську.

На підтримку Євромайдану, до Києва перший раз приїхав 12 грудня 2013, увійшов до Самооборони Майдану і пробув на Майдані до 18 грудня. Повернувся 19 лютого 2014, був у 12-й сотні Самооборони. Вранці 20 лютого зателефонував своїй сестрі Любові зі словами: "Люба, тут справжня війна! Стріляють...". Розмова увірвалася - Богдана Івановича було вбито пострілом снайпера в голову на вулиці Інститутській.
ПРОЩАННЯ
20 лютого 2014 пам'ять загиблих земляків, Вайди Богдана, Шилінга Йосипа та Ушневича Олега, було вшановано на народному віче у місті Дрогобич на Львівщині, священики провели поминальні обряди.

Ввечері 21 лютого тіло Богдана Вайди було привезено до Летні. Слова співчуття з приводу його смерті висловили Дрогобицька райдержадміністрація, єпископ Самбірсько-Дрогобицької єпархії. Похорон Героя відбувся у суботу, 22 лютого 2014.

Попрощатись з Героєм прибуло кілька тисяч людей. Море живих квітів і вінків. Молоді люди пронесли на руках труну вулицею села до храму, де відбулася відправа і прощання з героєм. Дорогою до цвинтаря люди співали патріотичні пісні, а перед похованням виконали Гімн України

Поховано Богдана Івановича на місцевому цвинтарі, в обряді поховання взяли участь священики з багатьох населених пунктів Дрогобицького району.
ВШАНУВАННЯ
* 1 березня 2014 вулиці та школі в с. Летня присвоїли ім'я Богдана Вайди
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:

МФО 325570
рахунок 2620544380
ІПН 2517807008
Львівська обласна дирекція АТ "Райффайзен Банк Аваль"
Отримувач: Середяк Любов Іванівна (сестра)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинули на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан вайда життя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Іванович Вайда | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
БОГДАН ІВАНОВИЧ ВАЙДА 28 квітня 1965 - 20 лютого 2014 учасник Революції Гідності, Герой Небесної Сотні, Герой України ЖИТТЄПИС Богдан Вайда нащадок українських переселенців із Польщі, батько Іван був виселений 1946 року до України з польського села Кречкова Перемишльського повіту. Іван Вайда працював у місті Стебнику на шахті, там отримав квартиру.

# data[].attributes.headline
Будівельник із Київщ

# data[].attributes.body
Будівельник із Київщини Ігор Пехенько (м. Київ, 43 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пехенько Ігор Олександрович
19 липня 1970 - 20 лютого 2014
учасник Революції Гідності, Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ

ЖИТТЄПИС
Мешканець міста Вишгорода Київської області. Служив на Уралі у внутрішніх військах. Рано втратив батька. Мати Ігоря - заслужений працівник освіти, працює в дошкільному закладі. Працював у Київському зоопарку, в цирку. Ігор Пехенько любив читати Шевченка, Пушкіна, Лєрмонтова. Обожнював оперу, балет і класичну музику. Іноді грав на гітарі. Захоплювався археологією. Часто їздив в експедиції з науковцями Інституту археології Національної академії наук України. Досліджував життя скіфів на розкопках у Херсонській області, а у Криму - караїмів. Був членом ВО "Свобода".

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
30 листопада стояв на Майдані, був сильно побитий, після чого тривалий час лікувався. 17 лютого Ігор знову перебував в епіцентрі подій. Востаннє спілкувався з матір'ю 18 лютого, у цей же день телефон вимкнув. Стріляли у Ігоря тричі, тіло Ігоря опізнали друзі в моргу на Оранжерейній. Матері про загибель сина повідомили телефоном 22 лютого.

Прощання з героєм відбулося о 13.00 24 лютого у центрі Вишгорода (біля пам'ятника Борису і Глібу).

НАГОРОДИ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор пехенько

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор пехенько біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор пехенько небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор пехенько герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Пехенько | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Пехенько Ігор Олександрович 19 липня 1970 - 20 лютого 2014 учасник Революції Гідності, Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ ЖИТТЄПИС Мешканець міста Вишгорода Київської області. Служив на Уралі у внутрішніх військах. Рано втратив батька. Мати Ігоря - заслужений працівник освіти, працює в дошкільному закладі. Працював у Київському зоопарку, в цирку.

# data[].attributes.headline
Віталій Смол

# data[].attributes.body
Віталій Смоленський (с. Фурманка, Уманський район, Черкаська область, 29 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Смоленський Віталій Віталійович
(5 жовтня 1984 - 20 лютого 2014)
- громадський активіст, активіст Євромайдану, загинув від кулі снайпера. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ

Життєпис
Народився 5 жовтня 1984 року у селі Фурманка Уманського району Черкаської області. Закінчив місцеву школу, потім вступив до Ульянівського професійно-технічного училища, де вивчився на газозварювальника.
Віталій мешкав та працював у Києві. Останні роки Віталій був одинаком. З дружиною Людмилою розійшовся кілька років тому, але продовжував спілкуватися з синами: 9-річним Владом та 5-річним Славою. Часто дзвонив, цікавився їхнім життям.

На Майдані
Тіло виявили на подвір'ї біля Михайлівського собору. Про те, що Віталій мертвий, активісти Євромайдану повідомили рідних із телефона загиблого.

Вшанування пам'яті
Похований 22 лютого в с. Фурманка, Уманського району, Черкаської області.
У Черкасах Народна рада утворила комітет, який займається збором коштів на допомогу сім'ям черкащан, які загинули під час трагічних подій у Києві та на Черкащині.
12 лютого 2016 року у селі Фурманка на фасаді будівлі Фурманського навчально-виховного комплексу йому було відкрито меморіальну дошку.

Нагороди
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)
* 8 травня 2016 року відзначений Грамотою Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (УГКЦ, посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
смоленський віталій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій смоленський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій смоленський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій смоленський небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.title
ВІТАЛІЙ СМОЛЕНСЬКИЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Смоленський Віталій Віталійович (5 жовтня 1984 - 20 лютого 2014) - громадський активіст, активіст Євромайдану, загинув від кулі снайпера. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ Життєпис Народився 5 жовтня 1984 року у селі Фурманка Уманського району Черкаської області. Закінчив місцеву школу, потім вступив до Ульянівського професійно-технічного училища, де вивчився на газозварювальника.

# data[].attributes.headline
Максим Шимко

# data[].attributes.body
Максим Шимко (м. Вінниця, 33 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Максим Шимко проживав у місті Вінниці. Від природи він був спокійною, дуже доброю і чуйною людиною з відкритою душею й таким же відкритим і щирим серцем. Був гарним сином для своєї мами і хорошим другом для своїх товаришів, яких у нього було багато.
Такі поняття, як честь і справедливість, йому ніколи не були пустим звуком, бо мали для нього особливе значення. Максим був лицарем в душі і по життю, завжди готовим прийти на допомогу не тільки рідним та друзям, але й цілком не знайомим йому людям.

Життя юного Максима склалось так, що в дев'ятому класі йому довелось піти працювати, тому шкільний атестат він отримав пізніше від своїх однолітків. Він змінив багато робітничих професій - був і слюсарем, і фрезерувальником, і ковалем, і гравірувальником. Згодом ці професійні навички гармонійно поєдналися із його захопленням історичним минулим. А пробудилось це захоплення у Максима ще в дитинстві тоді, коли він вперше побував у Вінницькому обласному краєзнавчому музеї. Хлопець приніс туди знайденого десь пістолета часів Другої світової війни. Відтоді стародавня історія стала невід'ємною частиною його життя.
Максим не просто цікавився подіями давно минулих часів, він у прямому значенні жив цією історією. Хлопець став учасником клубу історичної реконструкції "Білий Вовк". Часто власноруч виготовляв реконструкторський одяг собі і друзям, а ковальські навички стали в нагоді, коли вони разом зі своїм побратимом-ковалем вирішили зробити справжню козацьку гармату. Захоплення Максима не оминули і його рідних - молодший брат закохався в епоху Київської Русі, а мама допомагала синові шити середньовічний одяг. Хлопець дуже органічно виглядав в цих льняних сорочках із духом середньовіччя в крої. В цьому вбранні він часто приймав участь у різноманітних фестивалях древньої історичної тематики. Останні п'ять років вони із друзями із ''Білого вовка'' не пропускали жодної історичної реконструкцій в старовинному замку Білий Лебідь в селі Меджибожі Хмельницької області. Максим навіть спеціально просився пожити у сторожовій вежі замку, щоб повністю зануритися в атмосферу тієї давньої епохи.

Максима дуже захоплювали стародавні вікінги з їхнім безстрашним духом та волею до перемоги. Маючи чудову пам'ять, він знав багато різноманітних міфів, легенд та скандинавських саг про давніх воїнів і міг довго-довго розповідати їх іншим, за що друзі і просто знайомі називали його "істориком". Відчувалось, що і в звичайному житті Максим слідував по шляху цих воїнів із минулого і, як справжній вікінг, готовий був померти із зброєю в руках. Він часто казав, що ''людина мусить залишити пам'ять на землі, я не буду помирати старим на дивані, а загину в бою і мене на щиті принесуть''.

Максим завжди мав чітку громадянську позицію, був справжнім патріотом України, завжди бажав бачити її вільною і незалежною країною. Тому ще в 2004 році став учасником Помаранчевої революції, потім був спостерігачем під час виборчих кампаній в країні, учасником податкового та мовного Майданів. А ще хлопець цікавився становленням та розвитком козацького руху. За заслуги перед Українським козацтвом у справі захисту незалежності, територіальної цілісності, обороноздатності, безпеки України, у справі патріотичного виховання молоді йому було присвоєно звання старшого козака. Коли розпочався Євромайдан, хлопець став до лав 4-ї козацької сотні самооборони, був прапороносцем. Всього Максим Шимко приїздив на Майдан тричі. Востаннє поїхав 18 лютого, не сказавши про це рідним. ''За Україну!!!!! Всі хто може, їдьте в Київ!!!!!'' - це останній запис, який залишив на своїй сторінці в соцмережі чоловік. Ранком 20 лютого він був убитий пострілом снайпера, коли допомагав рятувати та виносити поранених на вулиці Інститутській. В кишені вбитого чоловіка тоді не знайшли документів, але виявили білет на потяг до Вінниці. Але цим потягом йому вже не судилось повернутись додому...

Як розповів брат Павло, Максим вірив в те, що хоробрі скандинавські воїни, полеглі в бою, знаходять вічне життя в небесному раю - Вальхаллі. Ховали Максима як лицаря - в труну поклали шолом, меч, щит, предмети історичного одягу. А ще побратими-козаки поклали йому прапор України, який він, як прапороносець козацької сотні, носив під час Майдану. В рідній Вінниці похорони тривали сім годин. Провести в останню путь Максима прийшло кілька тисяч вінничан. Друзі бажали йому солодкого меду в Вальхаллі і вічного бою. В цей день на небі стало на одно янгола більше! ГОСПОДЬ в небесну варту забирає найкращих - лиш тих, хто зрадити народ свій не зумів і тих, з ким розлучатися НАЙВАЖЧЕ! Саме одним з таких небесних вартових і став Максим...
Поховали Героя на міському кладовищі в місті Вінниці. Залишив батьків та молодшого брата Павла.
Максимові Шимку було 34 роки...
Вшанування пам'яті
Панахида відбулася на вул. Театральній, побратими з його сотні несли тіло від вулиці Карла Маркса на руках. Поховали Максима на Центральному міському цвинтарі поряд із професором Вінницького національного медичного університету Ігорем Хаїмзоном. На труну поклали щит. Похорони транслював телеканал ВДТ. Провожати героя в останню дорогу прийшло близько 10 тис. вінничан.
Мати Максима Шимка звернулася до вінничан із закликом ніколи свої голоси на виборах не продавати. На його честь перейменовано вулицю Карла Маркса у Вінниці, неподалік від місця де він проживав. За це проголосували жителі міста на зборах.[2]
Згодом батьки загиблого за власний кошт встановили пам'ятну дошку на його честь.[3]
Нагороди
*Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

*Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
максим шимко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
шимко максим

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
максим шимко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня герої

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.title
Максим ШИМКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Максим Шимко проживав у місті Вінниці. Від природи він був спокійною, дуже доброю і чуйною людиною з відкритою душею й таким же відкритим і щирим серцем. Був гарним сином для своєї мами і хорошим другом для своїх товаришів, яких у нього було багато.

# data[].attributes.headline
Історик Богд

# data[].attributes.body
Історик Богдан Сольчаник (м. Старий Самбір, Львівська область, 28 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БОГДАН ЗІНОВІЙОВИЧ СОЛЬЧАНИК

25 липня 1985 - 20 лютого 2014

учасник Революції, український історик,соціолог, громадський діяч, викладач історії України Українського католицького університету у Львові, Герой України

Будь коханою, будь спокійною
Будь з ним щирою, будь з ним вільною
Будь слабкою з ним, а без нього -
Будь сильною. (З віршу Богдана Сольчаника)

Богдан Сольчаник є яскравим представником молодого покоління української науки, дослідником, який останні роки життя писав дисертацію в Польщі і Україні. У Варшаві Богдан закінчив аспірантуру і писав кандидатську дисертацію в Школі суспільних наук Польської академії наук. Останній рік свого життя Богдан Сольчаник був викладачем Українського католицького університету у Львові.

Як дослідник, він особливо цікавився проблематикою пострадянської ідентичності, інтерпретацією різних етапів радянської історії, феноменом "homo sovieticus", стратегіями і практиками людей в інституційних рамках Радянського союзу. Для всіх, хто його знав, Богдан Сольчаник залишився частиною науки, цінності якої він так щиро поважав; став частиною історії, у якій шукав відповіді на свої питання і до прикладів якої завжди повертався.
_______________________________
ЖИТТЄПИС

Богдан зростав у невеликій квартирі разом із батьками та молодшим братом. У Старому Самборі його знає кожен - він був привітний, щирий, завжди усміхнений. Перед ним ще зі шкільних років відкривалося велике майбутнє. Навчаючись у Старосамбірській школі № 1, юнак вирізнявся своїм інтелектом, недитячим поглядом на ті чи інші історичні події, активністю, свідомістю, неординарністю. Ніхто не сумнівався, що він стане відомою людиною. Дуже був талановитий, займав перші місця на всеукраїнських олімпіадах з історії.

У лютому 2001 року з Луганська хлопець з маленького прикарпатського містечка повернувся в статусі переможця найвищого рангу. Весною 2002 року Богдан встигав не лише мобілізувати школярів Старого Самбора, але й перемогти на черговій Всеукраїнській олімпіаді з історії. А потім він з друзями створилв команду Львівщини для участі в турнірі істориків і стали найкращими на турнірі в Рівному. Начитаний не по роках Богдан не дав ні на секунду засумніватися що завдяки його знанням їхня команда найсильніша.

Богдан закінчив історичний факультет Львівського національного університету ім. Франка. Отримав ступінь магістра з соціології та культурології. Кількаразовий стипендіат Міністерства освіти Республіки Польщі.

Останні роки Богдан викладав нову та новітню історію в Українському Католицькому Університеті у Львові. В останні роки працював над докторською дисертацією "Виборчі практики в малому західноукраїнському місті 1965-2006 роки". А ще Богдан був одним з організаторів Літньої школи іконопису, що діяла у Лаврівському монастирі.

Найчастіше його можна було побачити у бібліотеці, за книжками. Богдан любив мандри, часто бував у горах, куди їздив разом із товаришами з Пласту. Богдан всім цікавиться, бере участь у КВК і самоврядуванні. А поміж тим грав у футбол.

Один із найактивніших учасників Громадянської кампанії "Пора" у 2004-2005 роках. Богдан приїхав на Революцію 2004 року і з відкритою щирою посмішкою кілька місяців піднімав студентів Києва.

У 2007 році заснував турнір з міні-футболу серед вуличних команд Старого Самбора.

Коли на всю Україну прогриміла Врадіївка саме Богдан вирішив зібрати пікет проти ґвалтівників міліціонерів під львівським обласним управлінням міліції.

У нього було багато планів, він мріяв одружитися і навіть запропонував руку і серце своїй коханій Марічці. Але коли стала потреба захистити країну, він поїхав на Майдан захищати їхнє майбутнє.

2013 - готував до захисту при Варшавському університеті дисертацію "Виборчі практики в малому західноукраїнському місті 1965-2006 роки". Науковий керівник - проф., др. габ. Анджей Рихард.

2008-2012 - участь у докторській програмі Graduate School for Social Research Польської академії наук, Варшава.

2006-2008 - Міждисциплінарний центр магістерських програм з соціології та культурології Львівського національного університету імені Івана Франка, магістр соціології.

2002-2006 - Львівський національний університет імені Івана Франка. Історичний факультет, бакалавр історії.
Додаткове навчання:
2004-2008 - Міжінституційні Індивідуальні Гуманітарні Студії (МІГуС): ЛНУ ім. І. Франка, Український католицький університет, Варшавський університет.
Літні школи:
21-28/09/2008 - Vilnius Summer School for Doctoral Students "Challenges of Democracy in Post-Communist Europe: Social Tolerance" (Mykolas Romeris University, Vilnius, Lithuania)
Навчальні сесії:
3-10/12/2007 - OBTA session "Tożsamość, Wolność, Suwerenność" (Warsaw)

11-17/12/2007 - OBTA session "Interdyscyplinarna Humanistyka. Część III." (Warsaw)
Дослідницькі стипендії:
2008-2012 - грант для навчання на PhD програмі від Higher Education Support Programm (HESP).

2007-2008 - кількаразовий стипендіат Міністерства національної освіти Республіки Польща.

2006-2007 - кількаразовий стипендіат фундації "Academia Artes Liberales" (Warsaw).
Участь у наукових конференціях:
9-10/06/2011 - V Konferencja Młodych Naukowców, prezentacja: "20 lat transformacji w Ukrainie. Próba podsumowania dorobku socjologii Ukraińskiej" (Wrocław, Polska).

27/05/2011 - V-й Львівський соціологічний форму, доповідь: "Методологія вивчення локальної системи політичної влади: презентація та аналіз напрацювань польських соціологів Вініц'юша Нароєка та Яцка Тарвковкого" (Львів, Україна).

12-15/07/2010 - Warsaw East European Conference 2010, 7th annual session, paper: "Formal structure of subordination of local self-government organs in Soviet and post-Soviet Ukraine" (Warsaw, Poland).

28/05/2010 - IV-й Львівський соціологічний форму, доповідь: "Новий Інституційний підхід до вивчення Поскомуністичних суспільств: Дослідницкий проект" (Львів, Україна).

19-20/05/2007 - І-й Львіський соціологічний форум, доповідь: "Посткомуністичні трансформації у Центрально-Східній Європі: вплив початкового етапу реформування" (Львів, Україна).

10/10/2006 - Наукова конференція студентів історичного факультету ЛНУ ім. І. Франка, доповідь: "Типологія українських політичних партій Східної Галичини 1921-1939 рокі" (Львів, Україна).

1/10/2004 - науково-практична конференція "Адміністративний ресурс у виборчій кампанії", представник і дискутант від ГК "ПОРА!" (Львів, Україна).
Додатково:
28/08-2/09/2009 - співорганізатор Лаврівської літньої школи для студентів програми Міжінституційних Індивідуальних Гуманітарних Студій (Лаврівський монастир, с. Лаврів, Львівська область).

"Кораблям безпечніше в гавані, але їх не для того будують..."
(с)Богдан Сольчаник

" Якось Богдан сказав, що кораблям безпечніше на пристані, але не для цього будують кораблі, - пригадує його товариш Максим Міреєв, - Коли почались протести на Майдані, не міг триматися осторонь. Це б не був Богдан! Він кинув усе, щоб захищати свою країну".

Богдан був з перших днів - на Майдані. Перша поїздка була 24 листопада. І перебував до вечора 29-го листопада. І дуже переживав через те, що не був у ніч побиття студентів, щоб захистити їх.

На київському та львівському майданах Богдан Сольчаник бував часто. Вірив у перемогу революції навіть у найважчі її хвилини. Він був першим, хто рішуче закликав до мирного захоплення облдержадміністрації у Львові. Тоді на його клич із рупора відгукнулися тисячі.

Вчетверте вирушив до Києва 19 лютого. Був беззбройним, мав при собі лише знайдений щит.

На світанку 20 лютого Богдан, у якого зі зброї - лише щит, рухався у бiк Жовтневого палацу разом із побратимами. "Я - на передовій!" - зателефонував братовi Степану. Там Герой і зустрів свою смерть. Його убила куля снайпера...
ПРОЩАННЯ
22 лютого тіло Богдана Сольчаника привезли до Львова. Сотні львів'ян прийшли попрощатися з Героєм. Заупокійне богослужіння відбулось у храмі святих апостолів Петра і Павла.

"Стояти сьогодні тут біля тіла загиблого - це великий іспит сумління для нас... Він зробив усе, що міг, він явив себе мучеником і героєм. Коли у суспільстві є такі люди, які готові віддати життя за ідею, це суспільство стає зрілим і цілісним", - сказав священик під час богослужіння. "В історії ми часто ідеалізуємо героїв. А сьогоднішні обставини в Україні являють нам героїв, які жили поміж нами, яких ми знали. Будьмо вдячні Богові, що ми є народом, який має таких людей", - додав він.

Коли Богдана Сольчаника виносили з храму, люди, які зібралися навколо, довго не хотіли його відпускати. Вони кричали "Слава герою!" і "Герої не вмирають!", співали державний гімн і патріотичні пісні, а після цього катафалк із тілом героя проводжали оплесками.

Похорон Героя відбувся у неділю, 23 лютого, в м. Старий Самбір. Прикметно, що поховали Богдана Сольчаника поряд із могилою воякiв УПА, де в 1990-х роках його батько Зеновій посадив калину. ..
ВШАНУВАННЯ
На підставі рішення міських депутатів у Старому Самборі вул. Проектну буде перейменовано на вулицю імені Богдана Сольчаника. А на фасадах будинку, в якому проживав один з борців Небесної сотні Богдан Сольчаник, а також Старосамбірської ЗСШ №-1, в якій навчався, будуть встановлені пам'ятні дошки. Погоджено також питання про те, щоб цій школі надати ім'я славного героя Богдана Сольчаника. Депутати міської ради проголосували, щоб велику площу перед Старосамбірською районною радою назвати іменем Небесної сотні.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник львів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник фейсбук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан сольчаник історик

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
похорон богдана сольчаника

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія богдана сольчаника

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Сольчаник | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
БОГДАН ЗІНОВІЙОВИЧ СОЛЬЧАНИК 25 липня 1985 - 20 лютого 2014 учасник Революції, український історик,соціолог, громадський діяч, викладач історії України Українського католицького університету у Львові, Герой України Будь коханою, будь спокійною Будь з ним щирою, будь з ним вільною Будь слабкою з ним, а без нього - Будь сильною.

# data[].attributes.headline
Підприємець 

# data[].attributes.body
Підприємець Андрій Саєнко (м. Сміла, Черкаська область, 51 рік).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Андрій Степанович Саєнко (26 жовтня 1962 - †20 лютого 2014) - підприємець, громадський активіст, активіст Євромайдану. Герой України. Герой Небесної сотні.

Працював електромонтером у Фастові. Займався вільною боротьбою. Від 2000 р. приватний підприємець.
Був активним громадським діячем, учасником "Помаранчевої революції" 2004 року, а також податкового Майдану 2010 р.
Залишились два сини, дружина, матір.
МАЙДАН
Андрій був бійцем Сьомої Сотні Самооборони Майдану, а також у Самообороні м. Фастова.
Загинув 20 лютого 2014 року від кульового поранення. Разом з групою інших протестувальників прикривав відхід основної частини майданівців під час першого наступу на позиції "Беркуту" того дня. Отримав смертельне поранання у 9:08 на пішохідному переході біля готелю "Україна".
ВШАНУВАННЯ
Похорон відбувся на 22-го лютого, похований на Інтернаціональному кладовищі у м. Фастів. На будинку, де він жив, встановлено меморіальну дошку. Також, у місті Фастові його ім'ям названо вулицю та провулок.
НАГОРОДИ
*Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності[2]

*Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій саєнко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій саєнко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій саєнко небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій саєнко історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій САЄНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Андрій Степанович Саєнко (26 жовтня 1962 - †20 лютого 2014) - підприємець, громадський активіст, активіст Євромайдану. Герой України. Герой Небесної сотні. Працював електромонтером у Фастові. Займався вільною боротьбою. Від 2000 р. приватний підприємець. Був активним громадським діячем, учасником "Помаранчевої революції" 2004 року, а також податкового Майдану 2010 р.

# data[].attributes.headline
Біля Жовтневого пала

# data[].attributes.body
Біля Жовтневого палацу смертельно поранили Віталія Коцюбу (с. Вороблячин, Яворівський район, Львівська область, 31 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Коцюба Віталій Миколайович
7 липня 1982, с. Вороблячин, Яворівський район, Львівська область, УРСР - 20 лютого 2014, Київ, Україна) - активіст Революції Гідності, Герой України.

Віталій Коцюба народився 7 червня 1982 року у селі Вороблячин Яворівського району Львівської області. Навчався у місцевій школі.

Мешкав у місті Новояворівську Львівської області. Їздив на заробітки за кордон. Був добрим, спокійним, врівноваженим, співчутливим та безмежно щедрим.

Був одруженим, виховував двох дітей.

На Майдані
За словами очевидців, ризикуючи життям, під обстрілом активісти повернулися за Віталієм, але вже живим його принести з вулиці Інститутської не вдалося.

Зі слів близького родича, був Віталій добрим, спокійним, врівноваженим, не за віком мудрим. "Коли загинув Віталій, то його дружина на той час поїхала в Польщу на заробітки, а дітей доглядала тітка Ірина. Самі розумієте, як жити молодій сім'ї в нашій державі без роботи... Треба якось собі раду давати. Ось Віталій і поїхав на Майдан, бо вже сили не мав терпіти знущання цієї клятої влади над народом. Першого разу все обійшлося. А другого - поплатився життям за мрію бачити молодих українців щасливими на рідній землі, а не рабами на закордонних заробітках. Віталій дуже любив своїх дітей, кохав дружину, хотів для них доброї долі..."

20 лютого звістка облетіла Яворівщину: серед загиблих героїв у Києві снайперські кулі обірвали життя 36-літнього Романа Варениці та 32-річного Віталія Коцюби. Обидва поїхали на Майдан з Новояворівська Яворівського району Львівської області.

Вшанування пам'яті
Похорони відбулися 23 лютого у Вороблятичині

7 квітня 2014 року рішенням Яворівської районної рада Львівської області Віталію Коцюбі присвоєно звання "Почесний громадянин Яворівського району" (посмертно);

8 липня 2014 року рішенням Новояворівської міської ради йому присвоєно звання "Почесний громадянин міста Новояворівська"

Нагороди
- Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
- Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)
- 8 травня 2016 року відзначений Грамотою Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (УГКЦ, посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій коцюба

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жертви євромайдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій коцюба біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
коцюба новояворівськ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
ВІТАЛІЙ КОЦЮБА | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Коцюба Віталій Миколайович 7 липня 1982, с. Вороблячин, Яворівський район, Львівська область, УРСР - 20 лютого 2014, Київ, Україна) - активіст Революції Гідності, Герой України. Віталій Коцюба народився 7 червня 1982 року у селі Вороблячин Яворівського району Львівської області. Навчався у місцевій школі. Мешкав у місті Новояворівську Львівської області.

# data[].attributes.headline
Підприємця О

# data[].attributes.body
Підприємця Олексія Братушку (м. Суми, 38 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олексій Сергійович Братушка - перевізник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України.

10 квітня 1975 року - 20 лютого 2014 року

ЖИТТЄПИС
Герой Небесної сотні народився 10 квітня 1975 року у м. Суми. У 1992 році закінчив школу №11.

На життя заробляв перевезеннями. В Олексія було хобі. На вихідні він брав рюкзак і вирушав у піші походи на десятки кілометрів. Подорожувати любив сам. Ходив не дорогами, а тільки за компасом. Знав усі пам'ятні місця Сумщини.
У 2004 році Герой брав участь у Помаранчевій революції

У Олексія є 13-річна донька від першого шлюбу. А 12 лютого у Героя з його громадянською дружиною народився син, якого назвали Олександром. 17 лютого він забрав синочка з пологового будинку, а вже ввечері 19 лютого Олексій поїхав до Києва: рятувати майбутнє своєї країни і своїх дітей.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Олексій не раз їздив до Києва, але був там тільки в найгарячіші періоди. Коли ситуація заспокоювалася, повертався. Коли Олексій побачив у новинах побоїще 18 лютого, одразу почав збиратися до Києва. Знаючи, що на в'їзді до столиці виловлюють потенційних демонстрантів, одягнув не камуфляжний, а цивільний одяг, не взяв із собою навіть рюкзака.

Маршрутки довго не випускали з Сум, в Лубнах їх довго перевіряло ДАІ, але мовчазного Олексія без речей ні в чому не запідозрили. Пізно ввечері 19 лютого він подзвонив київській подрузі Ані з вокзалу. Запитав, як добратись до Майдану?
"Я кажу йому: "Льошо, метро не працює, давай краще до нас, вранці 20¬го разом підем", - згадує вона. - А він відповів, що вночі якраз найнебезпечніше. Вранці підтягнуться кияни, тому йому потрібно бути там зараз. І пішов пішки".

Аня розмовляла з ним всю дорогу. Боялася, щоб Олексія не перестріли тітушки, які полювали в центрі Києва. Через півгодини він уже був на Хрещатику. Знайшов земляків, але 36 Сумська сотня стояла посеред Майдану. Тому Братушка записався до Львівської сотні, яка була на передовій. "Ми знали, що він буде не там, де бутерброди розносять, а там, де кулі свистять..." - зітхає сестра Ольга.

Зранку Аня знову вмовляла Олексія піти перепочити, але марно. Весело відповідав він і на дзвінки батька: "Все добре, я під годинником. Не переживай". Востаннє батько і син поговорили о 8:25. Більше його телефон не відповідав...

Далі був дзвінок слідчого: "Ваш син загинув, звертайтесь в інформаційний центр". І два дні пошуків. Як виявилося, телефон Олексія знайшли в іншого загиблого. Спочатку це дало надію, може, поранений? Шукали на Майдані, в Михайлівському, зверталися по телебаченню - марно.

22 лютого сестра героя Небесної сотні Ольга знайшла його тіло серед невпізнаних загиблих в Київському морзі. Наскрізне поранення в груди навиліт...

Поховали Олексія 24 лютого на Центральному кладовищі на Алеї почесних громадян міста Суми. Попрощатись з Героєм прийшли тисячі людей.
ВШАНУВАННЯ
* 28 червня удостоєний звання "Почесний громадянин міста Суми", посмертно.
* 7 листопада на фасаді школи №11 м. Суми відкрили меморіальну дошку на честь Олексія Братушки та присвоїли школі ім'я Героя.
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

Реквізити:
Для допомоги батькам Героя
Приватбанк
МФО: 305299
ОКПО: 14360570
Отримувач платежу: Шевель Ольга Сергіївна (сестра), ІПН 2612414063
№ картки 5168 7572 3086 8681

Використані матеріали УП

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
присвята небесній сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жовтневий палац

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революция достоенства

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 18 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
алексей братушко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко суми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко сумщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесная сотня сумы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинули на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій братушко ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
помочь семье братушко алексей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
алексей братушка сергей жена

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
братушка небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.title
Олексій Братушко | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Олексій Сергійович Братушка - перевізник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України. 10 квітня 1975 року - 20 лютого 2014 року ЖИТТЄПИС Герой Небесної сотні народився 10 квітня 1975 року у м. Суми. У 1992 році закінчив школу №11. На життя заробляв перевезеннями. В Олексія було хобі.

# data[].attributes.headline
Машиніста-залізнични

# data[].attributes.body
Машиніста-залізничника Богдана Ільківа (смт. Щирець, Пустомитівський район, Львівська область, 51 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3 липня 1962 - 22 лютого 2014Учасник Євромайдану
⋅

Герой Небесної сотні

Герой України

Богдан Іванович Ільків (3 липня 1962, смт. Щирець, Пустомитівський район, Львівська область, Українська РСР - 22 лютого 2014, Київ, Україна) - герой "Небесної Сотні". Герой України.

Він був напрочуд скромною людиною, завжди уникав будь-яких почестей. Тихо і чесно робив щоденну роботу. Усе було охоплено його пильним господарським оком, до всього прикладав свої умілі руки.

"Такого працьовитого чоловіка ще треба пошукати",

- стверджує тесть Богдана, згадуюючи про нього. Крім своєї господарки, дбав і про мамину, адже вона після смерті батька жила сама. Працював старшим машиністом на залізниці.

Серед захоплень - величезна пристрасть до книжок. Зібрав домашню бібліотечку української та зарубіжної класики. "Був цікавим співрозмовником, начитаним, ерудованим. На все мав свою власну думку, яку вмів відстояти. Він навіть самотужки вивчив англійську мову, якою на Майдані при потребі послуговувався. А ще був життєрадісним, душею компанії і любив життя. Він добре знав, заради чого живе", - ось таким запам'ятав його колега Микола Кость.

Був патріотом завжди: першим виходив на всі місцеві мітинги, був учасником Помаранчевої революції у Києві. Коли завирував Євромайдан, приїздив туди тричі.

Виховував двох доньок, 1988 і 1994 років народження.

⋅

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

Із розповідей сестри Оксани Ніконової

Уперше Богдан Ільків поїхав на Майдан 11 грудня. Він дуже перейнявся духом, який там панував. Після цього був у Києві ще три рази. Кожного разу їхав до столиці на п'ять днів, у вільний від роботи час. Богдан у Києві брав участь в охороні барикад та нічних патрулюваннях міста як член Стрийської сотні Самооборони. Він дуже хвалив своїх побратимів, змальовував героями медиків та інших учасників, тільки не себе.

Востаннє Богдан поїхав до Києва у вівторок, 18 лютого, увечері. Мав бути на роботі, однак його начальник знайшов заміну. Він запевняв, що за нього не варто хвилюватися, бо займає не першу, а другу лінію оборони.

Куля поцілила у Богдана Ільківа у четвер, 20 лютого, під час штурму на Інститутській.Отримавши важке ураження, все ж знайшов сили, шоб зателефонувати дружині й попередити, що, мабуть, не виживе. Боєць Стрийської сотні Самооборони Майдану прожив у реанімації ще два дні.

⋅

# data[].attributes.attachment_link.title
ІЛЬКІВ Богдан Іванович

# data[].attributes.attachment_link.description
3 липня 1962 - 22 лютого 2014Учасник Євромайдану ⋅ Герой Небесної сотні Герой України Богдан Іванович Ільків (3 липня 1962, смт. Щирець, Пустомитівський район, Львівська область, Українська РСР - 22 лютого 2014, Київ, Україна) - герой "Небесної Сотні". Герой України. Він був напрочуд скромною людиною, завжди уникав будь-яких почестей.

# data[].attributes.headline
Почалася друга хвиля

# data[].attributes.body
Почалася друга хвиля наступу на вулиці Інститутській, під час якої смертельних вогнепальних поранень зазнали Василь Мойсей (с. Зубрець, Бучацький район, Тернопільська область, 21 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МОЙСЕЙ ВАСИЛЬ МИХАЙЛОВИЧ
27 березня 1992 - 20 лютого 2014

Герой України, студент, член 35 сотні Самооборони "Волинська Січ", Учасник Революції

Був щирим патріотом, націоналістом. Мріяв про гідне майбутнє для своєї країни. Навчався в Університеті розвитку людини "Україна" на факультеті соціальних комунікацій і реабілітації у місті Луцьк на 4-му курсі. Член ВО "Свобода" Ківерцівської міської організації Волинської області. Родом з с.Зубрець, Тернопільська область.

Одногрупники пам'ятають його як оптиміста, який не зважав на негаразди, любив життя та подорожі, піднявся з друзями на багато вершин. Був турботливим, легко вчився новому. Любив чистоту настільки, що друзі часом жартували з цього приводу.

Василь мав сформовані націоналістичні погляди, які висловлював і друзям, і на сторінці у соціальній мережі, де ще у червні 2013 написав: "Ні на що не здадуться навіть найкращі нагоди й готовність допомогти, якщо сама нація не виборює й не кує своєї долі власною боротьбою".

У хлопця були добрі стосунки з усією родиною: батьком Михайлом, що живе в селі Зубрець, матір'ю Єлизаветою, яка вісім років пробула на заробітках в Італії. Сестра Маша зараз теж в Італії, вона ростила його як власного сина, бо мамі доводилося важко працювати.

Довгий час жив з братом Романом та його сім'єю у Луцьку, допомагав їм в усьому. Рідні пропонували і йому поїхати в Італію, але через його любов до України він залишився дома. Вірив, що в Україні можливе краще життя і всі родичі повернуться на Батьківщину. Так він опинився на Майдані.

На Майдані був членом "Волинської Січі", мав псевдо "Крук".

Востаннє Василь Мойсей приїхав у Київ разом зі своїми побратимами в ніч з 18 на 19 лютого.

Вранці 20 лютого 2014 року на вулиці Інститутській отримав наскрізне поранення живота снайперською кулею. Хлопця не врятувало те, що він був у цивільному бронежилеті. Куля пошкодила важливі кровоносні судини. Помер від отриманих травм у лікарні №17 міста Києва.

Побратим загиблого Анатолій Пушкін в інтерв'ю ТСН сказав: "Коли його несли, Василь був ще в свідомості і сказав, що він усіх прощає, прощає своїх убивць".

Останній запис в соцмережі: "Краще вмерти вовком - ніж жити псом.."

Прощання з Героєм відбулось 23 лютого. Спочатку загиблого майданівця відспівали у Свято-Троїцькому кафедральному соборі Луцька, а потім пронесли вулицями міста до місця поховання на Меморіалі Слави.

Чин похорону у Верхньому Храмі Свято-Троїцького собору здійснив митрополит Луцький і Волинський Михаїл. У своїй проповіді він зазначив, що Василь- "святий праведник, бо віддав за Україну найцінніше, що мав - своє життя."

Василя Мойсея поховали на знаковому місці - Меморіалі Слави у Луцьку, де поховані учасники Другої світової війни, воїни-афганці, а тепер - і п'ятеро волинських бійців Небесної сотні.

Участь у панахиді прийняли понад 20 тисяч людей. Василя поховали під вигуки "Слава!" та постріли гармати.

26 березня 2014 року Луцька міська рада присвоїла посмертно звання "Почесний громадянин міста Луцька"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей зубрець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей волинь

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
свасиль мойсей допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь мойсей волинська січ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
похорон василя мойсея

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія василя мойсея

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь МОЙСЕЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
МОЙСЕЙ ВАСИЛЬ МИХАЙЛОВИЧ 27 березня 1992 - 20 лютого 2014 Герой України, студент, член 35 сотні Самооборони "Волинська Січ", Учасник Революції Був щирим патріотом, націоналістом. Мріяв про гідне майбутнє для своєї країни. Навчався в Університеті розвитку людини "Україна" на факультеті соціальних комунікацій і реабілітації у місті Луцьк на 4-му курсі.

# data[].attributes.headline
Василь Аксен

# data[].attributes.body
Василь Аксенин (с. Литячі, Заліщицький район, Тернопільська область, 52 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВАСИЛЬ СТЕПАНОВИЧ АКСЕНИН
(4 лютого 1962 - 12 березня 2014)
учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, ГЕРОЙ УКРАЇНИ.
ЖИТТЄПИС
Василь Аксенин народився в с. Летячому Тернопільської області. Мешкав у місті Чернівці, де за своє життя працював і різноробочим, і інженером на чернівецькому заводі "Вимірювач", і приватним підприємцем. Він не належав до жодної політичної партії.

Як розповіли рідні Героя, за життя Василь Степанович був дуже доброю людиною і у нього було найбільш мирне у світі захоплення - він обожнював птахів. Коли йому на вулиці десь знаходилась поранена пташка, він не міг пройти повз, не підібравши її, аби потім полікувати та виходити. Тому часто так траплялось, що його птахи жили у нього вдома. Про таке захоплення та добре серце Василя знали всі навколишні сусіди, тому знедолених пташок приносили в дім Аксениних з повною впевненістю, що там їм обов'язково допоможуть одужати.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Не був байдужим Василь Степанович і до життя рідної країни. Тому, коли взимку розпочалась Революція Гідності в Києві, він не міг залишатись осторонь. Він був активним прихильником Євромайдану, періодично приїздив в Київ, щоб підтримати протест та разом з іншими людьми засвідчити свою громадянську позицію щодо того, яким шляхом має рухатись країна.

Він був двічі у Києві, - розповіла дружина Тетяна. - Вдруге поїхав, коли почув, що починаються ті події... Коли від'їжджав, сказав: "Я з прапорами стояти не буду, я їду туди, де люди потрібні".

Василь Аксенин вирушив з Чернівців до Києва 19 лютого, коли побачив, що коїться на Майдані після загострення протистоянь. Просити його залишитись вдома було б марною справою в той момент. Він був рішуче налаштований, що мусить бути там, де зараз важко, де може знадобитись його допомога. Він знав, що там зараз гаряче і небезпечно. Але, не зважаючи на це, вже наступного ранку 20 лютого він був в Києві на барикадах поряд з іншими героями Майдану.

О сьомій годині ранку 20 лютого Василь Степанович зателефонував дружині та повідомив, що йде в наступ. Згодом протестувальники почали відтісняти силовиків із пагорба біля "Жовтневого палацу". Відважний чернівчанин був одним із тих, хто без зброї пішли на штурм цієї висоти та потрапили під жорстокий обстріл в той страшний день на вулиці Інститутській. На голові у нього була залізна каска, а тіло прикривав бронежилет. Але ця "броня" не змогла захистити Героя від пострілу снайпера. Розпечена куля знайшла вузьке місце на тілі, що не було прикрите захистом.

Люди поряд підхопили пораненого за бронежилет та під кулями потягли назад, потім поклали на щит та понесли. Того важкого дня побратими змогли врятувати Аксенина із пекла, на яке перетворив вулицю Інститутську режим Януковича. Швидкою чоловіка доправили до однієї з лікарень Києва.

Після багатьох дзвінків дружини, на які не було відповіді, взяла слухавку невідома жінка і сказала: "Ваш чоловік важко поранений, зараз на операційному столі у лікарні №18 "...

Наприкінці лютого пораненого чернівчанина прийняли на лікування в клініку польського міста Жешова. Він переніс кількагодинну складну операцію. Тривалий час рана не хотіла загоюватись. Але польські спеціалісти не переставали боротись за життя Героя.

Тоді журналістам вдалося поговорити з Героєм:
"Мав суперброню - 10-кілограмовий бронежилет і каску залізну. Досі не розумію, як мене поранили, - важко говорить Василь Степанович. - На Інститутській погнався за "беркутятами". На мить почув, як обпекло щось, не можу рухатися. Снайпер поцілив просто в бік, в ту промежину, де не було захисту. Куля пройшла через живіт. Рана була розміром із кулак. За секунду піді мною стала калюжа крові. Хлопці під кулями тягнули мене за бронік до лікарні. Потім поклали на щит. Лікар казав, що коли добралися до рани, то з неї сипалася земля і попіл. Може, тому так довго не заживає. Лікарі радять пробути тут ще три місяці, щоб зажило. Потім виготовлять титановий суглоб і таз. Після імплантації він гоїтиметься ще стільки ж часу. Тоді пробуватиму ходити."
Здавалось би, все має піти на лад і зусилля медиків та молитви рідних рано чи пізно все ж піднімуть чоловіка на ноги. Та безжалісна доля розпорядилась інакше. Від виснаження важкими травмами та перенесеними складними операціями, його серце перестало битись 12 березня 2014 року..
ПРОЩАННЯ
15 березня у Чернівцях тисячі людей прийшли попрощалися із загиблим Героєм Небесної сотні Василем Аксениним. Сім'я захотіла, щоби спочатку Героя відвезли додому і він ніч був там, щоби з ним могли попрощатися родичі і друзі.

У суботу о 09.00 розпочалася громадскька панахида в приміщенні обласної філармонії. Василя Аксенина заносили під супровід пісні "Пливе кача по Тисині". Бійці Самооборони зустрічали труну з тілом Героя на колінах.

Панахида тривала до 11.00. потім труну з тілом віднесли на Центральну площутдо пам'ятника Шевченка, де греко-католицькі священики відспівали Героя.

Після чого траурна хода у супроводі автівок активістів Автомайдану рушила вулицями Головною та Героїв Майдану (колишньою Червоноармійською). Народного Героя несли на руках. Поховали Василя Аксенина на Алеї слави Центрального міського кладовища.
ВШАНУВАННЯ
* 15 березня 2014 року у Чернівцях оголошено Днем жалоби за загиблим Героєм Небесної сотні, учасником Євромайдану Аксениним Василем Степановичем.

* 17 березня 2014 у Чернівецькій Ратуші відбулося засідання топонімічної комісії міської ради, де обговорювалось питання про перейменування однієї з вулиць Чернівців на честь Героя Майдану Василя Аксенина. За підсумками обговорення члени комісії одноголосно вирішили рекомендувати депутатам міської ради на черговій сесії прийняти рішення щодо перейменування вулиці Фрунзе Михайла на вулицю Аксенина Василя.

* Рішенням міської ради від 27 березня 2014 за відстоювання прав і свобод громадян України на Євромайдані звання "Почесний громадянин міста Чернівців" було посмертно присвоєно Аксенину Василю Степановичу.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* В Чернівецькому обласному центрі еколого-натуралістичної творчості учнівської молоді був відкритий контактний зоомайданчик пам'яті Василя Аксенина.

* 04 липня 2015 року патріарх УПЦ КП Філарет нагородив Героя почесною медаллю "За жертовність і любов до України" (посмертно).

* 07 квітня 2016 відкрито пам'ятний знак на честь Героя Небесної сотні Василя Аксенина на фасаді музею воєнної історії в Чернівцях.

* 08 травня 2016 року, під час Служби Божої в соборі Святого Юра у Львові, подвиг Героя було відзначено Грамотою Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (посмертно).

* 25 жовтня 2019 року стартував Обласний збір юних зоологів-тваринників, аграрників, садівників, квітникарів-дизайнерів імені Василя Аксенина - 2019.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аксенин василь

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин чернівці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин 12 березня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин жешов польща

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь аксенин

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Аксенин | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВАСИЛЬ СТЕПАНОВИЧ АКСЕНИН (4 лютого 1962 - 12 березня 2014) учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, ГЕРОЙ УКРАЇНИ. ЖИТТЄПИС Василь Аксенин народився в с. Летячому Тернопільської області. Мешкав у місті Чернівці, де за своє життя працював і різноробочим, і інженером на чернівецькому заводі "Вимірювач", і приватним підприємцем.

# data[].attributes.headline
Іван Тарасюк

# data[].attributes.body
Іван Тарасюк (с. Залісоче, Ківерцівський район, Волинська область, 21 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Миколайович Тарасюк
28 січня 1993 - 20 лютого 2014
- 21-річний активіст Євромайдану. Молодший медичний працівник, член футбольного клубу "Олика". Убитий пострілом снайпера 20 лютого 2014 на вулиці Інститутській у місті Києві. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ.

"Я повернуся в суботу", - сказав Іван Тарасюк мамі по телефону за кілька днів до загибелі. До останнього вона думала, що син на навчанні в Луцьку.

Ще о дев'ятій годині ранку 20 лютого вона говорила з ним по телефону. Він їй сказав, що, як завжди у такий час, на парах у коледжі. О десятій годині Іван уже загинув.

Через кілька годин мати впізнала його на фотографіях із закривавленого Майдану. Десятки розстріляних тіл лежали просто на землі у центрі Києва. Медикиволонтери приносили тіла одне за одним і не встигали накривати загиблих.

Серед них мати і побачила бездиханне тіло свого сина.
20 лютого став найкривавішим днем Майдану. Зранку снайпери почали стріляти на ураження. Іван Тарасюк був одним з перших, кого вбили силовики. Спочатку снайпер поцілив у хлопця, який стояв поряд з Іваном. Він спробував відтягти загиблого, тоді снайпер поцілив і у нього. Куля, яка влучила у сонну артерію і вилетіла через груди, не залишила жодного шансу. Чоловік, який був поруч, спробував відтягти тепер уже двох загиблих, тоді вбили і його.

Іван Тарасюк був єдиною дитиною в сім'ї. Навчався у Луцькому медичному коледжі Монада. До цього відслужив в армії. Вважав, що зі своєю військовою і медичною підготовкою просто не може не допомогти Майдану.

Іван завжди був життєрадісним, усміхненим, мав багато друзів. У нього було багато зацікавлень у житті: шахи, шашки, теніс, але найбільшою пристрастю був футбол. Він грав за клуб смт. Олика, не пропускав жодного матчу по телевізору, його кумиром був Роналду. Батьки, Україна і футбол - були головними цінностями Івана.

Коли почалися протести в центрі Києва, Іван Тарасюк уважно слідкував за подіями. Його дуже обурило побиття студентів на Майдані Незалежності в ніч з 29-го на 30 листопада. "Мамо, треба щось робити", - казав він. Мати намагалася стримати сина, казала, що не можна силою вирішувати такі питання. Але юнацький запал не давав хлопцеві заспокоїтися. "Хто, як не ми?" - відповідав він матері.

Іван поїхав у Київ на Майдан в ніч з 18-го на 19 лютого, не сказавши батькам. Уже під'їжджаючи до столиці, Іван подзвонив татові, сказав, що в Києві, і попросив не розповідати про це мамі. Батьки досі не знають, чи був їхній син раніше на Майдані... Якби не трагічна загибель, мати, напевно, й досі не знала б, що її син був у вирі протестів.

Іван Тарасюк повернувся додому, як і обіцяв матері... у суботу. Повернувся вже героєм Небесної сотні. Близько трьох тисяч людей з кількох навколишніх сіл прийшли провести Тарасюка в останню путь. Море квітів, сльози, скорбота...
"Героям слава!", "Герої не вмирають!" - такими словами прощалися з 21-річним героєм Небесної сотні Іваном Тарасюком.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван тарасюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван тарасюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван тарасюк небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.title
ТАРАСЮК Іван | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Миколайович Тарасюк 28 січня 1993 - 20 лютого 2014 - 21-річний активіст Євромайдану. Молодший медичний працівник, член футбольного клубу "Олика". Убитий пострілом снайпера 20 лютого 2014 на вулиці Інститутській у місті Києві. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ. "Я повернуся в суботу", - сказав Іван Тарасюк мамі по телефону за кілька днів до загибелі.

# data[].attributes.headline
Ігор Дмитрів

# data[].attributes.body
Ігор Дмитрів (м. Калуш, Івано-Франківська область, 30 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДМИТРІВ ІГОР ФЕДОРОВИЧ
9 жовтня 1983 - 20 лютого 2014
юрист, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України.

Народився та жив у Калуші на північному заході Івано-Франківської області, центрі Калуського району. Закінчив ЗОШ №10, Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника, а 2013 року - Національний університет "Одеська юридична академія".

Змалку Ігор доглядав за хворим татом, оскільки мати була закордоном на заробітках. Це й загартувало його: характер мав твердий і впертий, досягав поставленої мети попри перешкоди. Коли навчався активно підробляв: таксував, їздив на заробітки.

Попри серйозність і наполегливість, друзі знали Ігоря як веселу, компанійську людину. Він умів завойовувати довіру. Двері його оселі були відчиненими для близьких. Він часто запрошував їх у гості на свята, бо не любив самотності.

Ігор любив гори. Там він із друзями міг бути тижнями. Також дуже любив землю.

"Він любив квіти. На підвіконні у нього була купа вазонів, розсаджені по різних горщиках. Йому навіть вдалось виростити апельсинове дерево", - захоплюється двоюрідна сестра Галина Артиш. Полюбляв збирати гриби, ягоди, рибалити.

Аби бути ближче до землі, Ігор, який більшу частину життя прожив у Калуші, вирішив переїхати до села Копанки. Сусіди підкреслюють його роботящість. Молодий хлопець встигав сам доглядати за городом, садом, вирощувати курей і кролів.

Понад вісім років юнак власноручно зводив будинок для себе, а по сусідству - і для матері. Батько, на жаль, нещодавно помер.

"Його мрія - оселити у будинку свою майбутню сім'ю і матір, яка роками була на заробітках в Італії, аби допомогти нам, синам, і хворому батькові", - розповідає рідний брат.

За фахом Герой працювати не міг, а їздив на заробітки. Бо бачив несправедливість у судах, неправду у системі. Ігор мав загострене відчуття справедливості та прагнув змінити країну на краще.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Вперше приїхав на Майдан на початку лютого. Побув там чотири дні, виконував усі обов'язки, патрулював місто. Захищав барикади від беркутівців. Коли приїхав назад, то повторював, що зі стояння нічого не буде: треба радикальної дії. Проте захоплювався Майданом, тим "як у Києві згуртувалася вся Україна. І немає поділу на Захід та Схід, є великий єдиний народ".

Вдруге поїхав разом з друзями 18 лютого ввечері автобусом з Івано-Франківська, не попередивши нікого з рідних та близьких. Запізнювався на автобус, який вирушав до Києва, тому виїжджав з дому на таксі.
"Ми виїхали на Майдан у вівторок увечері, 18 лютого, - розповідає друг Володимир Шульган. - Їхали з Івано-Франківська, нас було восьмеро калушан. Ігор до мене зателефонував сам, він У Ігоря настрої були дуже радикальні. Минулого разу, як приїхали, він зразу "поперся" на бочку - кидати камінням у "Беркут". Я - подавав. Весь час був на передовій. 20 лютого він один із перших кинувся у бій, ми були на передніх барикадах. Коли почалася сутичка з "Беркутом", ми були разом. Але потім - розійшлися: він побіг на вул. Інститутську, а я - до Жовтневого палацу. Зв'язок із Ігорем - втратив".

Як вляглося, друзі почали шукати Ігоря Дмитріва, проте, знайти - не могли. Пошуки затягнулися до вечора. Зрештою, вирішили перевірити ще у КМДА. І саме там - у підвалі КМДА, поряд із ще кількома вбитими, знайшли тіло калушанина. В Ігоря Дмитріва кулею була пробита легеня.

Ігор Дмитрів із засобів захисту мав щит, шолом і окуляри. Бронежилета у нього не було. Але навіть якби й був, то навряд чи допоміг би - чотири вогнепальних поранень, які пошкодили легеню, нирку та аорту. Шансів на життя снайпер хлопцеві не залишив...

20 лютого близько 17:00 надійшла офіційна інформація з Київської міської клінічної лікарні № 17 про те, що Ігор помер.

22 лютого 2014 року в Калуші в ПК "Мінерал" до ранку 23 лютого проходила громадянська панахида за загиблим на Майдані Ігорем Дмитрівим. Вдень тіло Ігоря перевезли для прощання з Калуша до рідного дому в с. Копанки. Потім Героя відспівували у церкві святого Архистратига Михаїла Калуського деканату УГКЦ.

Служба Божа була анонсована на 11.30. Але задовго до цього часу біля церкви почали збиратися люди. Провести загиблого на Майдані Ігоря Дмитріва зібралося кілька тисяч калушан. Процесія трохи затрималася, можливо, тому, що труну несли на руках. Процесію супроводжували багато автомобілів. До пішої ходи долучилася велика кількість людей.

Калушани зустріли процесію вигуками "Герой!" та "Герої не вмирають". Труну із загиблим на Майдані Ігорем Дмитрівим понесли на руках спочатку до пам'ятника розстріляним учням торгівельної школи на площі Героїв, а потім - на Пагорб Слави та нове кладовище на Височанці.
ВШАНУВАННЯ
* 25 лютого 2014 року Ігору Дмитріву було присвоєно звання " Почесний громадянин міста Калуш" (посмертно).

* 28 лютого 2014 року, на 9 день від загибелі, в церкві святого Архистратига Михаїла Калуського деканату УГКЦ відбулось вшанування пам'яті Ігоря Дмитріва.

* 17 квітня 2014 року у Калуші на будинку, де народився та виріс Ігор Дмитрів, відкрили меморіальну дошку.

* 25 жовтня 2014 року відбувся шаховий турнір пам'яті Героя Небесної сотні Ігоря Дмитріва у м. Калуш.

* 21 листопада 2014 присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Сторінка в соцмережі

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ
Банківські реквізити на ім'я рідного брата загиблого Дмитріва Миколи Федоровича:
Назва банку: Івано-Франківська філія КБ "ПриватБанк"
МФО: 305299
Код ЗКПО: 14360570
рахунок: 29244825509100
Призначення платежу: для зарахування на рахунок 2620 9602 826 743

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дмитрів ігор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аігор дмитрів калуш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів  копанки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів івано-франківщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор дмитрів революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія ігор дмитрів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фото ігор дмитрів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пркарпатська сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Дмитрів | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ДМИТРІВ ІГОР ФЕДОРОВИЧ 9 жовтня 1983 - 20 лютого 2014 юрист, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України. Народився та жив у Калуші на північному заході Івано-Франківської області, центрі Калуського району. Закінчив ЗОШ №10, Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника, а 2013 року - Національний університет "Одеська юридична академія".

# data[].attributes.headline
Куля поцілила також 

# data[].attributes.body
Куля поцілила також у будівельника зі Львова Андрія Дигдаловича (с. Сокільники, Пустомитівський район, Львівська область, 40 років), який намагався допомогти пораненому Ігореві Дмитріву

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Андрій Іванович Дигдалович
3 червня 1973 - 20 лютого 2014
будівельник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України

Народився 3 червня 1973 року в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

Дід Андрія отець Яримович в часи гоніння греко-католицької церкви організовував підпільні богослужіння. Бабин брат Іван Бутковський був полковником УПА (псевдо "Гуцул"), Лицарем Золотого Хреста Бойової Заслуги, помер у Мюнхені 1967 року.

У дворічному віці залишився без батька, тому змушений був рано стати дорослим. Мама багато часу проводила в лікарні, перенесла операції в голові. А Андрій дитиною ходив на колгоспні поля, на тік - збирав та здавав лікарські рослини. Зароблене відносив мамі, казав: "Тобі треба чобіт на зиму - купи собі".

Андрій ріс бунтарем. Ще в школі ставив вчителям на уроках історії незручні запитання про УПА, і коли вони не знали що сказати, сам на них відповідав. Учителі його навіть виганяли за двері аби хлопець "не зривав уроки".
"Не пам'ятаю, аби ще яка дитина була так патріотично налаштована, - розповідає Володимир Явор, класний керівник Героя.- Десь у 1988-89 роках у підпіллі вийшла революційна брошура про Україну. Андрій за свої гроші декілька примірників закупив - роздав однокласникам. Наша школа виграла в конкурсі маршової пісні. Андрій на свято прийшов із синьо-жовтим прапором, у шапці-мазепівці. На уроці малювання в шкільному альбомі намалював тризуб. Сказав учительці: скоро це буде нашим символом..."
Будучи одинадцятикласником, організував в Сокільниках Товариство української мови ім. Т.Шевченка. Не був депутатом, не був членом жодної партії. Проте першим повісив червоно-чорний стяг на своєму будинку. Наприкінці 1980-х із місцевих державних будівель знімав радянські прапори. Мати вночі на його одязі шукала червоні нитки, аби сина знайшли та не покарали.

У 18 одружився зі своєю коханою - Наталею. З дружиною у шлюбі були разом 22 роки...

В 2004 з першого і до останнього дня був на Майдані під час Помаранчевої революції. А потім тихо відійшов і займався своїми буденними справами. Власними руками і ремонт у будинку зробив, і грядки доглядав, і навіть куховарив, коли дружина була у відрядженнях. Мав власний бізнес з атракціонами, але кинув, бо не хотів давати хабарів. Працював будівельником.

Довгий час сім'я проживала в м. Пустомити Львівської області, потім переїхали в с. Сокільники.

Любив футбол, грав за сільську команду "Кар'єр". У 2013 році його навіть визнали кращим голкіпером Пустомитівського району.
Виховував двох доньок - Андріану (21 рік) та Анастасію (11 років).

Дружина згадує, як у 2003 році Андрій в довіднику міст, серед героїв м. Пустомити жартома власноруч вписав власне ім'я, а виявилось,що передбачив свою долю Героя...

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ

Це вже був другий Майдан Героя. Помаранчевий він пройшов від першого до останнього дня. Як тільки зібрався Євромайдан, одразу рушив на Київ.
"Після праці мій чоловік пішов на віче у Львові, де розказували про тих бідних студентів, яких на Майдані розганяла міліція. Тоді він повернувся додому з твердим наміром, що вже досить, що пора їхати в Київ і говорити, що ми не погоджуємося з тим, що відбувається, що не погоджуємося, щоб наших дітей били. Це вже була остання крапля", - розповідає дружина.
Спочатку Андрій був у Львівській сотні, але потім його прийняли до Cотні ветеранів Афганістану Самооборони Майдану, хоча він і не служив в Афганістані. Три місяці провів з ними пліч-о-пліч. Додому Герой їздив всього два рази - на Дні народження своїх рідних.

11 грудня "беркутівці" схопили Андрія і хотіли змусити його стати перед ними на коліна, але не вдалося попри те, що били. Йому врятувала життя накидка з написом: "Афганці-ветерани - з народом". Якийсь офіцер підійшов і сказав: "Афганця не вбивати", вирішивши, що Андрій - афганець. Йому вдалося втекти, коли "беркутівці" його залишили на якийсь час. Друзі жартували, що Андрій Дигдалович отримав перше бойове хрещення.

Герой був кілька разів поранений.

У грудні під час сутички з "Беркутом", отримав поранення від гранати, нелюди били його по ногах, витягували з повстанських лав гаком, порвали на ньому бушлат, але чоловік, не дивлячись на це, стримував наступ Беркута. За це Комендатурою Майдану був нагороджений орденом "За оборону Майдану".

А 19 січня майданівця поранили на вул. Грушевського - куля потрапила під око. Герой втратив тоді 80% зору на одне око. Звертатися до лікарів у Києві було небезпечно - ранених заарештовували і кидали до в'язниці. Таємно вдалося доправити його на лікування до Львова. Думали, що вже не поїде. Не зміг - побратими покликали знову. Казав, що мусить - дав клятву.

20 лютого Андрій близько 3 ночі подзвонив додому. "Сказав: усе в порядку, - зі слізьми згадує дружина. - Знав, що не сплю - інтернет, телевізор. Кидала есемески: "Ми молимося за тебе", "Гордимося тобою", "Скажи, що живий"... Просила його переодягнутися, щоб снайпери не впізнали по куртці. Та він не хотів у чужому ходити. На кінець сказав: "Лягай спати, не переживай - усе буде добре. В разі чого - знаєш, що робити. Ти ж сильна"...

Зранку чоловік прийшов на Майдан після важкої ночі на барикадах. Було пів на восьму. Сів під штабну палатку, закурив, зробив собі кави.

Побратими йому сказали аби не пропадав, бо ввечері його мали нагороджувати за оборону Майдану. Він сказав: "Який із мене герой? Я ще не заслужив. Але зараз заслужу". Встав і пішов на передову...

...Його життя обірвалось від кулі снайпера на вулиці Інститутській, коли Андрій витягував пораненого хлопця до медиків. На ньому був саморобний бронежилет. Куля пробила його та пройшла через плече навиліт.
ПРОЩАННЯ
Поховали Героя Небесної Сотні 23 лютого на Алеї Героїв Личаківського цвинтаря у Львові.

Труну героя Небесної сотні на руках несли від Сокільників - передмістя Львова, де він мешкав з родиною, - до Личаківського кладовища, де його поховали на Алеї Героїв.

"Минулого місяця ми тут ховали Юрія Вербицького. Я ніколи не думав, що на цьому полі почесних поховань ми будемо ховати моїх однолітків. Я думав, що ця смерть буде останньою. Він загинув за нас з вами, за державу. Смерть Небесної сотні, смерть Андрія - має нас змінити. Ці хлопці померли за нас усіх, щоб ми були іншими", - зазначив на похороні міський голова Львова Андрій Садовий.

Наталя розповідає, що вся родина зараз молиться за Андрія і за Україну. Щоб смерть героїв Небесної сотні не була марною. "Андрій хотів іншої України. Головне, щоб ми скористалися цим шансом".
ВШАНУВАННЯ
* Комендатурою Майдану нагороджений орденом "За оборону Майдану", вручено дітям під час похорону.

* 24 серпня у Сокільниках відкрили меморіальну дошку Андрію Дигдаловичу - Герою Небесної Сотні.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* 20 лютого 2015 року на фасаді початкої школі в с. Сокільники біля Львова відкрито пам'ятну дошку Герою Небесної Сотні Андрію Дигдаловичу.

* Сторінка в соцмережі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій дигдалович

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дигдалович андрій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій дигдалович майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій дигдалович небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій дигдалович біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій дигдалович похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій Дигдалович | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Андрій Іванович Дигдалович 3 червня 1973 - 20 лютого 2014 будівельник, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України Народився 3 червня 1973 року в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області. Дід Андрія отець Яримович в часи гоніння греко-католицької церкви організовував підпільні богослужіння.

# data[].attributes.headline
Зранку також загинул

# data[].attributes.body
Зранку також загинули 31 майданівець: Назар Войтович (с. Травневе, Збаразький район, Тернопільська область, 17 років)

# data[].attributes.attachment_link.title
Назар Войтович | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
НАЗАР ЮРІЙОВИЧ ВОЙТОВИЧ 2 червня 1996 - 20 лютого 2014 наймолодший герой Небесної сотні, студент, Герой України Матусю, пам'ятай мене живого, Бо навіть спам'ятатися не встиг, Від кулі снайпера мені чужого Я наймолодший з тих, хто в землю ліг. ЖИТТЄПИС Народився Герой в с. Травневе Збаразького району Тернопільської області.

# data[].attributes.body
Іван Бльок (м. Городок, Львівська область, 40 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ІВАН ІВАНОВИЧ БЛЬОК (ТУР)
21 липня 1973 - 20 лютого 2014
підприємець, учасник Революції Гідності, герой Небесної Сотні, Герой України

Іван Бльок народився в простій робочій сім'ї : батько Іван Федорович працював в цеху на заводі ЛОРТА монтажником апаратури, мати Пелагея Миколаївна - комірником заводу "Електрон".

"Я добре знала батьків Івашки, - каже сусідка родини. Мені здається, в такій сім'ї інакші діти й не могли вирости. Бльоки - сильні духом люди, присутній у них як національний стержень, так і вражаюче душевне благородство".

До 1976 року родина Бльоків мешкала в селі Дроздовичі. В 1976 родина переїжджає в м. Городок Львовської області. В селі залишається лише дідусь.
"Ми зростали в надзвичайно люблячій родині - згадує сестра Івана Світлана, - батьки душі не чаяли як в нас, так і одне в одному".
У 1979 році Іван пішов вчитися в Городоцьку ЗОШ №3.

В 17 років Іван та його друзі створюють фан-клуб для шанувальників важкої музики.
"Городок завжди славився неформальною бунтарською молоддю" - розповідає Іванів товариш Микола Брик. Так, на металістах переважно висить тавро - наркомани, пияки, хулігани, але в нас було інакше... ми мали свої каталоги, займались музикою, надбагато про неї знали, возили з Польщі касети, журнали - на той час це складало величезну цінність, так як дістати подібне добро було практично неможливо. Наш фан-клуб, до речі, існує і досі, традиційно, раз на рік (а саме 13 січня), ми усі зустрічаємось, поринаємо в спогади та насолоджуємось улюбленою музикою."
В 1990 році Іван закінчує школу. В свій час хлопчина серйозно займається ліпкою, навіть мріє стати зубним техніком. На жаль, вступити до медучилища йому не вдається.

В 1992 році Іван одружується, а через рік в молодій сім'ї народжується донька Яринка. Та пізніше сімейне життя перестає складатись як належне, і подружня пара розпадається. Чоловік важко переживав розрив з донькою, яку колишня дружина забрала з собою.

Протягом 1993-96 рр. Іван навчається в Львівському техніко-економічному коледжі Національного університету "Львівська політехніка".

Згодом чоловік знайомиться із дівчиною на ім'я Наталка.
"Одного вечора брат прибігає до мене, на радощах бере на руки та щасливо горланить: "Свєто, я закохався! Свєто, то така дівчина! Я обов'язково тобі маю її показати!".
Іван зустрічається дівчиною близько тижня, а опісля рушає на заробітки в Німеччину. Там він стає працівником кінного заводу. Хороше ставлення шефа і задовільна заробітна плата змушують закрити очі на те, що робота виявляється досить клопіткою та брудною. Єдиним засобом комунікації протягом восьми місяців для закоханих стає телефон.

Пізніше чоловік повертається на Батьківщину. Не зважаючи на страх перед черговим розчаруванням у подружньому житті, родина Бльоків, яка вже встигла полюбити Наталку, наполягає на їхньому весіллі, і у 1998 році ці двоє створюють новий осередок суспільства. На перший Іванів заробіток молодята купують "павільйон" і починають займатись торговою діяльністю - продаж одягу на промисловому ринку.

1 жовтня 2000 року у них народжується дочка Ліля. Іван часто їздить до Польщі, в той час як жінка продовжує працювати на ринку.

2004 року спалахує Помаранчева революція, Іван перебуває в числі перших, хто стоїть на Майдані. Їде він у Київ, не знаючи, що у нього скоро буде син. На Майдані перебуває до останнього. А 2005 року родина Бльоків поповнюється - народжується син Павлусь.

Іван бажає придбати землю, та побудувати власний будинок. Одного дня, завдяки цікавому збігу обставин, родині підвертається можливість купити земельну ділянку. За цю можливістю Бльоки безсумнівно хапаються, і Іван одразу ж приступає до початку будівництва. Пізніше він продає свого "audi" та купує бус, який трансформує у пасажирський, і з 2005 року починає займатись перевезенням людей.

Іван був майстром на усі руки. Хату, в якій зараз проживає родина Бльоків, він практично побудував сам. Спочатку зробив пластиліновий макет, а згодом втілив мрію в реальність.
Спочатку сім'ї приходилось нелегко. Через відсутність стабільної роботи, чоловік постійно їздив до Польщі, возив вікна та двері. З 2006 по 2011 р співпрацював із фірмою "Чайка" у Вроцлаві. Проте завдяки любові і підтримці один одного вони вистояли перед труднощами. Діти розуміли Івана бездоганно.
"Особисто я завжди пишалась родиною Бльоків, - каже Іванова кума, - вони були безподобні, їхньому взаєморозумінню можна було позаздрити. Наталя за Івашку - у вогонь і у воду, він завжди для неї залишався на першому місці". "Хочу і я додати кілька слів про родину Бльоків, - розповідає Микола Брик. Вони з тих, хто живе відчуттями, а не розумом, люблять людей, обожнюють життя. Я вважаю, що на таких, як вони, тримається світ. Ось навіть приклад з дитинства, який закарбувався в пам'яті: мати з батьком, йдучи біля вокзалу, побачили незнайому родину, ті сказали, що не встигли на останню електричку. І що ви думаєте? Бльоки, звісно ж, запросили їх до себе на нічліг. Був також випадок, коли Іван у Німеччині пригрів казаха. Зараз вони близькі друзі..."
Іван допомагав усім, хто б його не просив. Кожну примху свого оточення виконував з приємністю, його безвідмовність вражала знайомих та рідних. Можливо тому і не міг стояти осторонь, коли розпочались події на Майдані. Він хотів допомогти захистити Україну від несправедливості та режиму диктатора.
МАЙДАН
Вперше Іван Бльок прибув на Майдан Незалежності після силового розгону мітингувальників 30 листопада 2013. Потім приїздив на підтримку ще декілька разів: після Штурму Євромайдану силовиками 11 грудня 2013 та "Кривавої Водохрещі" 19 січня 2014.

Іванова сестра Світлана пояснює, що Іван не міг не брати участи в революції: "Брат дуже гостро сприймав несправедливість, той безлад, коли кожен думає лише про власну кишеню. Його дратувало навіть те, що люди забули про таку цінність, як доброта, безкорисна доброта - люди відучилися робити добро.

Іван співчував навіть ідеологічним ворогам. Якось на Майдані спіймали провокатора. Поки люди думали, як його покарати, Іван втрутився в ситуацію. "Івашка розіпхав усіх людей, підійшов до цього молодого чоловіка, витягнув фотоапарат, наставив і каже: "Говори "Слава Україні!". Той по-російське каже: "Слава Украіне!". І Івашко на це: "Все! Відпускайте! Він уже не провокатор". Потім пояснив, що шкода було хлопця, бо він зовсім юним був", - згадує сусід Івана Бльока Володимир Жалих.

"Стосовно його рішення їхати на Майдан, то спочатку я й не тямила зовсім що по чому. Пригадую, він мені казав: "Я їду для масовки. Справа в кількості. Мушу там бути, без мене не впораються". Я побачила, що й серед його оточення рушає безліч людей, тому відпустила чоловіка майже без вагань. - розповідає дружина Героя.

При першому розгоні Майдану він обороняв Інститутську. Дурив нас, коли ми до нього телефонували, казав, що знаходиться у безпеці, хоч насправді перебував весь час виключно в епіцентрі кривавих подій. Третій раз поїхав разом із хлопцями з фан-клубу. Поїздка видалась короткотривалою, Іван був незадоволений нею. За його словами, вражала пасивність і бездіяльність опозиції. Я заріклась, що трьох разів з нього досить і нікуди ми його більше не відпустимо.

Проте, коли події почали набувати плачевного характеру, Іван шалено нервував. Бігав по хаті, не відходив від телевізора, обходив по колу стіл десятки разів, одним словом, не знаходив собі місця. Вирішив для себе, що повинен їхати. І тут я, власне, зрозуміла, що його ніякими силами не втримаєш. Було лячно, але не відпустити його ми не могли. Іван, плачучи, дякував, що ми підтримали його в цьому і не стали на заваді"

Зі слів побратима: "З Городка до львівського пункту відправлення на Київ ми добиралися одним таксі, трималися разом, пильнували одне одного. В Києві нас висадили за дванадцять кілометрів до Майдану, автомайданівці почали групувати людей. Ми рушили на Майдан. Підійшовши до однієї з барикад зі сторони Хрещатика, побачили, що метушня там була у самому розпалі. Чулись крики дівчат, які горланили про наступ "Беркуту". Городоцькі зібрались вкупку, шикувались. Через кілька хвилин ми зрозуміли, що Івана поміж нас немає. Коли я зателефонував йому перший раз, той сказав, що знаходиться під сценою. Коли ми дзвонили до Івана трохи згодом, було чути лиш його вигуки "Вперед! Вперед! Вперед!", вочевидь, трубку взяв випадково. Пізніше почали набирали знову, на дзвінки ніхто не відповідав. Через кільканадцять хвилин до нас долетіла шокуюча звістка - товариш загинув".

...20 лютого Іван Бльок загинув від снайпера на вулиці Інститутській. Його не змогла врятувати металева захисна амуніція, яку йому зробив брат. Куля влучила Герою прямо в серце.

Донька Ліля розповідає: " ...Коли ми вже проводжали тата вже до таксі, він, міцно мене обіймаючи, мовив: "Бувай, дитинко, я повернусь героєм!". На жаль, слова стали пророчими. Іван Бльок, захищаючи майбутнє своїх дітей, справедливість і рідну землю, став Героєм України.
ПРОЩАННЯ
Коли 22 лютого о 3¬ ночі тіло героя привезли додому, незважаючи на пізній час та дощ, люди з лампадками стояли вздовж усієї дороги, створивши живий ланцюг до його будинку.

23 лютого Героя поховали. Прощались з Іваном в церкві Господньої Покрови. Такого величного похорону місто Городок ще не бачило: понад 10 тисяч людей прийшли, щоб провести Івана Бльока в останню подорож...
ВШАНУВАННЯ
* 1 вересня 2014 року відкрито меморіальну дошку У ГОродоцькій ЗОШ №3.

* 21 листопада в приміщенні Львівського техніко-економічного коледжу Національного університету "Львівська політехніка" було відкрито пам'ятну дошку Герою Небесної Сотні Івану Бльоку.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ РОДИНІ
МФО 325570,
рахунок 2620744366
ІПН 2803708089
Райффайзен Банк Аваль
Отримувач: Бльок Наталія Степанівна (дружина)

______

Дякуємо за допомогу в доповненні біографії Марті Клок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убивства на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок городок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок львівщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі майданівці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані зі львова

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
присята небесній сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок діти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван бльок ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван тур  />

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Бльок (Тур) - герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ІВАН ІВАНОВИЧ БЛЬОК (ТУР) 21 липня 1973 - 20 лютого 2014 підприємець, учасник Революції Гідності, герой Небесної Сотні, Герой України Іван Бльок народився в простій робочій сім'ї : батько Іван Федорович працював в цеху на заводі ЛОРТА монтажником апаратури, мати Пелагея Миколаївна - комірником заводу "Електрон".

# data[].attributes.headline
Сергій Байдо

# data[].attributes.body
Сергій Байдовський (м. Нововолинськ, Волинська область, 23 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СЕРГІЙ РОМАНОВИЧ БАЙДОВСЬКИЙ
21 серпня 1990 - 20 лютого 2014

Герой України, Учасник Революції Гідності, інспектор з безпеки лінійної частини магістральних нафтопроводів "Дружба". Рядовий "Українського реєстрового козацтва".

Нація, яка не готова посилати синів на смерть, не виживе.
Левко Лук'яненко
останній запис Сергія в соц.мережі

Сергій Байдовський народився 21 серпня 1990 року у місті Нововолинськ в сім"ї шахтарів, у великій родині священника (отець Євген - його дідусь, батько матері). Коли Сергієві було 10 років, мама Марія змушена була поїхати на заробітки в Італію, щоб прогодувати трьох дітей, згодом і батько почав їздити в Росію на заробітки. Тому з 13 років Сергій виховувався у селі Менчичі Іваничівського району Волинської області, де жила бабуся. Виховували Сергійка рідний дядько Онуфрій та тітка Галина.

У 2007 році Сергій закінчив Соснинську школу. З 2007 року навчався у Луцькому інституті розвитку людини університету "Україна". Дуже любив Луцьк, тому часто приїжджав до нього й після закінчення інституту, хоча любив подорожувати по всій Україні, особливо Західній. Їздив також кілька разів в Італію до мами, але все рівно хотів жити в Україні - вірив, що тут житимуть і батьки, і сестра, яка останні роки була в Італії, і брат Саша, який їздив в Росію з батьком. Сергій працював на магістральному нафтопроводі "Дружба" в Дрогобичі. Мав звання рядового у складі Українського Реєстрового Козацтва.

Сергій не захоплювався політикою, любив футбол. Часто з друзями їздив на музичні фестивалі, був веселий і чуйний.
Мріяв одружитись з коханою дівчиною Світланою, з якою зустрічався 2 роки.
"Він мріяв бути хорошим батьком і чоловіком. Хотів, щоб я вчилася і захистила кандидатську дисертацію, - згадує 19-річна Світлана. - Стільки разів репетирував зізнання в коханні, що я сказала, що коли він дійсно зробить мені пропозицію, я не повірю. Планів і мрій було достатньо. Але все пропало безслідно..." РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
На Майдан Сергій приїжджав тричі. Перший раз - у грудні, відразу після побиття беркутом студентів. Другий раз повернувся до Києва вже у складі Волинської сотні в кінці січня.

"Привіз одного разу з Євромайдану синю шапку з жовтими зірочками, так в ній і ходив, щоб усі бачили", - згадує Світлана.

Свою останню поїздку на Майдан Сергій запланував на п'ятницю 21 лютого, але після того як побачив, що відбувається в Києві, зірвався і виїхав з друзями в ніч на 20-е. Відмовити його ніхто не зміг.

20 лютого близько 8 години ранку Сергій зідзвонився з рідними і сказав, що з ним все добре. Це була остання розмова. Після цього телефон вже не відповідав. Першою про смерть хлопця дізналася мама Світлани. Їй вдалося додзвонитися до Сергія. Але в слухавці вона почула чужий голос. Це був голос лікаря, який повідомив, що снайпер вистрілив Сергію в груди, і він загинув.

Під час протестів мама Сергія була в Італії на заробітках. Звідти й прилетіла до Києва на впізнання сина. Пізніше вона буде картати себе за те, що не була поруч, коли він вирішив їхати на Майдан.
"Він був такий же молодий, як і незалежна Україна, - каже сестра Героя Небесної Сотні Олена. - Він ішов на Майдан не з політичних мотивів, не за гроші. Він ішов туди, щоб не жити так, як жила його родина. Він хотів, щоб і тато, і мама були в Україні". ПРОЩАННЯ
В останню дорогу його проводжало 20 тисяч населення міста Луцька та весь рідний Нововолинськ. Сергія поховали в с. Менчичі Іваничівського р-ну під вигуки "Слава!" та "Герої не вмирають!". Чин відспівування відбувся у Верхньому храмі Свято-Троїцького собору міста Луцька. Після чого траурною ходою Героя провели до окраїни міста, співаючи Гімн України та скандуючи: "Слава Україні!" - "Героям слава!", "Слава нації!" - "Смерть ворогам!", "Сергій - Герой України!"
ВШАНУВАННЯ
* 14 травня 2014 року на фасаді приміщення Філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба" ПАТ "Укртранснафта" встановлено меморіальну табличку працівнику підприємства Сергію Байдовському.

* 22 жовтня в ЗОШ І-ІІІ ступеня с. Соснина відбулось урочисте відкриття та освячення меморіальної дошки на честь Героя Небесної сотні Сергія Байдовського.

* Звання "Герой України" з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Група пам'яті в соціальній мережі

Сторінки Героя в соцмережах: facebook, vk.com

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій байдовський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жертви євромайдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на інститутській

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Байдовський | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
СЕРГІЙ РОМАНОВИЧ БАЙДОВСЬКИЙ 21 серпня 1990 - 20 лютого 2014 Герой України, Учасник Революції Гідності, інспектор з безпеки лінійної частини магістральних нафтопроводів "Дружба". Рядовий "Українського реєстрового козацтва". Нація, яка не готова посилати синів на смерть, не виживе.

# data[].attributes.headline
Андрій Мовча

# data[].attributes.body
Андрій Мовчан (с. Великі Осняки, Чернігівська область, 34 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Андрій Сергійович Мовчан
(1980 року, с. Великі Осняки, Чернігівська область - †20 лютого 2014, Київ, Україна)
- громадський активіст, учасник Революції Гідності, Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ.

ЖИТТЄПИС
Мешкав у Святошинському районі міста Києва неподалік від метро "Святошин". Після служби в армії закінчив у 2001 році Київське професійно-технічне училище № 17 за фахом помічник машиніста електропоїзда.

З 2001 року працював за фахом у мотовагонному депо Фастова. За словами його друга Олександра, який навчався з Андрієм, а також працював з ним на залізниці "Андрій був надзвичайно зосередженим та справедливим. Справедливість та чесність були його найбільшим скарбом. Під час роботи дуже уважно ставився до своїх обов'язків. Андрій не знав, що таке брехня. Але бачив брехню навколо себе щодня. Колеги по роботі ставилися до нього по різному. Я гадаю, що саме на цій роботі, побачивши дуже багато бруду та брехні, побачивши несправедливе ставленя до тих людей, які мають світлі голови, жага до хабарів. Врешті Андрій не витримав такого ставленя та звільнився".

В 2002-2007 роках навчався в Київському інституті залізничного транспорту. Після залізниці Андрій знайшов себе у театрі.
Працював у Національному театрі ім. І. Франка майстром сцени.

Член Демократичного альянсу. Був волонтером на Майдані, розносив їжу на барикади.

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
На Майдані Андрій був і в 2004 році, в 2013 році перебував з протестувальниками з першого дня, був у самообороні. Сестра Андрія чергувала на території Михайлівського собору як лікар-волонтер. Востаннє бачила брата о 5 ранку.
Приблизно з 9:00 до 10:00 Андрій пішов на барикади. О 10 ранку він повернувся до табору "ДемАльянсу" на Майдан. Подальші події невідомі. Після 11:00 Андрій перестав відповідати на телефонні дзвінки. В обід його знайшли розстріляним з кількома вогнепальними пораненнями.

Загинув 20 лютого від кульового поранення на барикадах. Проникаюче кульове поранення стегна, куля зачепила стегнову вену.

ВШАНУВАННЯ
Тіло Андрія вшановували в театрі, на Майдані, далі провозили містом та до будинку, де він проживав. Він був кілька разів з акторами на гастролях у театрі Заньковецької у Львові. Увесь театр приїздив до Києва провести Андрія.
Тіло Андрія привозили до Чернігова на Красну площу у суботу, 22 лютого, щоб люди під час віче могли попрощатися з героєм, вшанувати його пам'ять. Ховали Андрія у неділю, 23 лютого, у селі Великі Осняки на Ріпкинщині, де зараз живе його мати Валентина Мовчан.
Коли труну з тілом Андрія Мовчана заносили на кладовище, люди кричали: "Герой!". А шлях до могили був устелений квітами.
У Києві на будівлі школи № 73 (проспект Перемоги, 86) та на будівлі Державного економіко-технологічного університету транспорту (вул. Івана Огієнка, 19), де навчався Андрій Мовчан, йому встановлені пам'ятні дошки.
В Чернігові існують вулиця та провулок Андрія Мовчана].

НАГОРОДИ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій мовчан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій мовчан біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрій мовчан небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.title
Андрій МОВЧАН | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Андрій Сергійович Мовчан (1980 року, с. Великі Осняки, Чернігівська область - †20 лютого 2014, Київ, Україна) - громадський активіст, учасник Революції Гідності, Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ. ЖИТТЄПИС Мешкав у Святошинському районі міста Києва неподалік від метро "Святошин". Після служби в армії закінчив у 2001 році Київське професійно-технічне училище № 17 за фахом помічник машиніста електропоїзда.

# data[].attributes.headline
Сергій Кемсь

# data[].attributes.body
Сергій Кемський (м. Керч, 32 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
СЕРГІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ КЕМСЬКИЙ
15 листопада 1981 - 20 лютого 2014

політолог, журналіст, активіст Євромайдану; ГЕРОЙ НЕБЕСНОЇ СОТНІ

"На небо погляне вільна людина
З новими думками, творча, нестримна.
Ми стіни проб'ємо з міцного граніту,
Щоб тільки любов панувала у світі!"
Сергій Кемський
16 лютого 2014

Сергій Кемский народився в Керчі. Отримав ступінь магістра політології на філософському факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка. У Києві працював співробітником Інституту політичних та економічних ризиків і перспектив, писав статті для "Української правди", газети "День" та інших видань, перекладав з англійської, вів декілька інтернет-проектів, складав вірші.
"Скiльки проектiв вiн устиг втiлити! - говорить колега Героя Святослав. - Створив портал для анголомовних користувачiв про Україну, органiзував сайт, де юристи надавали безплатну онлайн-консультацiю громадянам. А у планах у нас було створення "зустрiчної пропозицiї" - Сергiй вважав, що за будь-який законопроект можна голосувати лише тодi, коли його вiдкрито обговорили люди, експерти в цiй сферi та автори закону".
Сергій виступав за пряму демократію, кооперативний рух (став засновником та адміністратором ресурсу "Кооперативний рух") Шукав найбільш ефективні механізми взаємодопомоги, подолання міліцейського свавілля, контролю за політиками. Був напрочуд правдивою людиною, поставав проти системи хабарництва, мріяв про той час, коли люди перестануть давати і брати хабарі.
"Сергій - це людина філософ. Один з тих, хто жив за власними переконаннями, а не лише балачками про них. Це людина, для якої справедливість була понад усе", - згадують близькі друзі.

Герой любив займатися спортом: плавав, катався на роликах, лижах, ходив у гори, мріяв пройти незабаром Карпати і Кримські вершини. Дуже багато читав, любив Маяковського, Шекспіра, Ахматову, Гете. Постійно перечитував історію України.
"Вiн займався трекингом i любив гори - ми планували побiгати по Криму i по Карпатах, - пише в соцiальних мережах Андрiй Роздольський. - Перекладав пiснi Джона Леннона українською мовою. Романтик, iдеалiст - такi люди ставали справжнiми революцiонерами".
Сергій був прихильником ненасильницького опору. Сам наголошував при цьому, що зброя в його руках - неприпустима річ. Він не хотів воювати, але прагнув змінити на краще рідну країну.
МАЙДАН "Достатньо почати жити по-іншому!.."
Сергій Кемський приїхав на Майдан 22 листопада 2013 року - на другий день після початку Революції Гідності. Сергій допомагав у створенні організацій взаємодопомоги у Коростені та на Майдані в Києві. На масовому київському мітингу 1 грудня 2013 року йшов у колоні лівих, профспілкових і правозахисних активістів з плакатом проти міліцейського насилля.

Про завдання Майдану як постійного інструменту прямої демократії та громадського контролю написав 19 грудня 2013 року в статті "Чуєш, Майдане?".

На Майдан приїздив часто, брав участь у створенні анархістської "Чорної сотні".

Вірш Сергія, написаний 16 лютого 2014 року, за 4 дні до власної загибелі.
Маяковський - Майдану (за мотивами "Эй!", 1916)
Звично лунає навколо:
Героям слава!
На сцену знов якийсь запроданець вийшов.
Агов!
Майдане,
треба вже
Щось новіше!

Звільніть закатованих бранців -
власні думки
і серця.
Геть проженіть самозванців!
Залиште для себе
Майдан!

Ви так вимагаєте лідера, ніби
В Україні нема тепер козаків.
Козацтво ж є!
Є розум і сила.
Вірте в себе і своїх братів!

Усі країни і континенти,
Усі часи, всі народи
Дарують філософів і поетів,
Вітають борців за свободу.

Ти влучно кидаєш коктейлі,
а я -
не хочу солдатів лякати.
Мішень - це чиновник,
ментівський кат,
а з ним прокурор і суддя.

Так смішно дивитись на крадіїв,
які кричать про закон,
коли справедливість народна
приходить
в домівки до цих персон.

А потім захоплено, як у театрі,
забудеш про звичку спати.
Власноруч запалений мстивий
вогонь
станеш спостерігати.

Під ранок повернешся ти до братів
змученим і щасливим.
На крок ти наблизив спільну мету
Вчинком своїм правдивим.

Зженемо зі сцени зрадливих щурів,
від кожної сотні оберем делегатів.
В Народній Раді буде народ
Вирішувать і виступати.

А потім - минуть гіркі часи,
Покарана буде кожна сволота.
Агов!
Майдане,
Всіх пригноблених
Клич до свободи!

На небо погляне вільна людина.
З новими думками, творча, нестримна.
Ми стіни проб'ємо з міцного граніту,
Щоб тільки любов панувала у світі!

17 лютого, коли ситуація загострилась знову поїхав до столиці. 18 лютого був поранений осколком від гранати в ніс. Допомагав виносити поранених.

Вбитий двома пострілами з автомата 20 лютого 2014 року на вулиці Інститутській у Києві. Автомат закріплений за бійцем Києвського "Беркуту" Володимиром Тригубцем. Більше про розслідування обставин загибелі та встановлення винних у смерті Сергія Кемського ТУТ - " Розслідування убивства Сергія КЕМСЬКОГО ".

Помер від втрати крові у Жовтневому палаці.

Активістами тіло перенесене до готелю "Козацький", звідки транспортом доправлене на подвір'я Михайлівського Золотоверхого монастиря.

Похований Герой у с. Яблунець, Житомирської області, звідки родом батьки.

Після похорону Сергія пам'ятник Леніну у м. Коростень було демонтовано.
ПРИСВЯТА
* У 2018 році запроваджено щорічний конкурс на відзнаку Героя Небесної Сотні Сергія Кемського. Це конкурс для студентів та аспірантів, які прагнуть досліджувати певні аспекти Революції гідності у наукових дослідженнях з політології, соціології, права, історії, мистецтвознавства.
НАГОРОДИ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

* Медаль "За жертовність і любов до України" (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський керч

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  євромайдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський коростишів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський  ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський фейсбук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергій кемський

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Кемський | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
СЕРГІЙ ОЛЕКСАНДРОВИЧ КЕМСЬКИЙ 15 листопада 1981 - 20 лютого 2014 політолог, журналіст, активіст Євромайдану; ГЕРОЙ НЕБЕСНОЇ СОТНІ "На небо погляне вільна людина З новими думками, творча, нестримна. Ми стіни проб'ємо з міцного граніту, Щоб тільки любов панувала у світі!" Сергій Кемський 16 лютого 2014 Сергій Кемский народився в Керчі.

# data[].attributes.headline
Микола Дзяву

# data[].attributes.body
Микола Дзявульський (с. Чагерне, Ємельянівський район, Красноярський край, Росія, 55 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДЗЯВУЛЬСЬКИЙ МИКОЛА СТЕПАНОВИЧ
1 вересня 1958 - 20 лютого 2014
Учасник Революції, громадський активіст, вчитель географії та біології; помічник-консультант народного депутата України Ігоря Сабія; керівник Шепетівської міської громадської організації "Шепетівська спілка підприємців", член ВО "Свобода".
ЖИТТЄПИС
Народився Дзявульський Микола Степанович 1 вересня 1958 року у селі Чагерне Ємельянівського району Красноярського краю (Росія) у родині репресованих.

1962 року разом з батьками, які поверталися із заслання, переїхав до с. Верба Дубенського району на Рівненщині.

Трудову діяльність розпочав у 1975 році електромонтером Шепетівського ДОКу.

З 1976-го по 1978-й рік служив в армії. Закінчив Луцький державний педагогічний інститут імені Лесі Українки у 1983 році.

З 1985-го по 2004-й рік навчав учнів географії і біології, був заступником директора з навчально-виховної роботи Городнявської ЗОШ, учителем, заступником директора з наукової роботи Шепетівського НВК № 1.

З 2004-го по 2006-й рік - завідувач організаційного відділу виконавчого комітету Шепетівської міської ради. Був депутатом Шепетівської міської ради у 1994-1998 рр.

Очолював громадську організацію "Шепетівська спілка підприємців", Шепетівську міську організацію УРП "Собор". Микола Степанович - член ВО "Свобода", помічник народного депутата України Ігоря Сабія, керівник Шепетівської міської громадської організації "Товариство політичних в'язнів, репресованих і членів їхніх сімей".

Земляки говорять, що усі зусилля Миколи Дзявульського були спрямовані на патріотичне виховання молоді, він переконував, що в цей нелегкий час неможливо стотяти осторонь будь-яких подій, необхідно бути свідомим українцем, будівничим своєї держави. Кожного року водив своїх учнів стежками пам'яті воїнів УПА.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
З перших днів Євромайдану Микола Степанович брав активну участь в акціях протесту проти влади. Був координатором Шепетівської міської громадської організації ВГО "Майдан".

У Києві Микола Дзявульський завжди був у вирі подій, ніколи не ховався за спинами побратимів. Він опікувався кожним шепетівчанином, який приїздив на Майдан.

Загинув 20 лютого близько 9 ранку біля "Жовтневого палацу" на вул. Інститутській внаслідок кульового поранення в серце, коли він відтягував поранених з барикад.

"Сьогодні вранці в Києві на майдані був убитий Микола Дзявульський. Знаю його як дуже чудову людину, чесну , порядну і відповідальну. Такі як він не зраджують і не здають. Не можу стримувати сліз. Гинуть самі кращі люди. Світла память тобі, побратиме! Ти все життя був великим патріотом і боровся за вільну незалежну Україну. Ти її любив як міг любити справжній син своєї Вітчизни. Низько схиляю голову перед тобою і десятки тих, хто поклав свою голову в цій "війні" добра і зла. Буду памятати тебе завжди. Таких не забувають." - написала на своїй сторінці у соцмережі Фейсбук громадська активістка Наталя Рохова.

22 лютого Миколу Дзявульського поховали у рідній Шепетівці.
ВШАНУВАННЯ
* Рішенням сесії Шепетівської міської ради від 21 лютого 2014 року вулицю Шварца перейменовано на вулицю Миколи Дзявульського. 31 липня 2014 року Шепетівська міська рада на своїй 56-й сесії перейменувала на честь Миколи Дзявульський провулок Шварца.

* 2 березня в селі Верба відбулось урочисте відкриття меморіальної дошки в пам`ять Героя "Небесної сотні" Миколи Дзявульського. Меморіальну дошку було вирішено встановити на фасаді школи, в якій навчався Микола Дзявульський.

* 7 червня 2014 року активісти ВО "Свобода", ГО "Хмельниччина. Самооборона і Контроль", "Козацького товариства імені Семена Палія" піднялися на вершину Грофа висотою 1748 метрів у гірському масиві Горгани в Рожнятівському районі Івано-Франківської області, де на насипному кургані встановили меморіальну дошку на честь Героя.

* 31 липня 2014 року Миколі Дзявульському було присвоєно звання "Почесний громадянин міста Шепетівка"

* Рішенням 61 сесії Шепетівської міської ради НВК № 1 у Шепетівці буде присвоєно ім'я Героя України Миколи Дзявульського.

* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Миколі Степановичу Дзявульському посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

* 19 лютого 2015 року на Хмельниччині у місті Шепетівка було відкрито меморіальну дошку героєві Небесної сотні, Героєві України Миколі Дзявульському.

* З 18 по 28 лютого 2015 року в музеї М. Островського м. Шепетівка були проведені заходи, присвячені роковинам з дня загибелі Героя України, учасника Революції гідності Дзявульського М.С. Презентована фотовиставка і фільм про життєвий шлях Миколи Степановича та документальні свідчення друзів про його останні години життя.

* 23 лютого в Шепетівському Навчально-виховному комплексі №1 відбулося відкриття музейної експозиції "Герою Небесної Сотні Миколі Дзявульському присвячується..."

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дзявульський микола

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола дзявульський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дзявульський микола біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дзявульський микола свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дзявульський микола шепетівка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі свободівці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
свобода патрія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола ДЗЯВУЛЬСЬКИЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ДЗЯВУЛЬСЬКИЙ МИКОЛА СТЕПАНОВИЧ 1 вересня 1958 - 20 лютого 2014 Учасник Революції, громадський активіст, вчитель географії та біології; помічник-консультант народного депутата України Ігоря Сабія; керівник Шепетівської міської громадської організації "Шепетівська спілка підприємців", член ВО "Свобода". ЖИТТЄПИС Народився Дзявульський Микола Степанович 1 вересня 1958 року у селі Чагерне Ємельянівського району Красноярського краю (Росія) у родині репресованих.

# data[].attributes.headline
Валерій Опан

# data[].attributes.body
Валерій Опанасюк (м. Рівне, 42 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Опанасюк Валерій Адамович
(20 травня 1971 - 20 лютого 2014)
- автомеханік, учасник Революції Гідності. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ

За активну життєву позицію цього чоловіка товариші по барикадах охрестили "Валєрою Тризубом". Ішов на передову, хоч удома чекали четверо дітей. У найскладніші моменти завжди був на Майдані.

Жертовний, добрий, життєрадісний. Не належав до жодної з партій, щиро вірив у Бога.

В майданівському наметі в Києві, де зупинялись рівняни, він бував постійно, причому завжди у найскладніші часи протистояння. Його знало багато рівнян, які бували на Майдані. Цілими днями чергував на барикадах, допомагав новоприбулим протестувальникам. Якщо хтось легко вбраний, завжди сам шукав і пропонував тепліший одяг. Сам ходив завжди в утепленій, але непридатній для зими кофті, в якій і приїхав.

20 лютого 2014 року ЄвромайданSOS опубліковав таке оголошення про розшук Валерія з Рівного.
...Куля влучила Валерію в серце, коли він намагався відтягнути пораненого у безпечне місце.

Прощання з Валерієм Опанасюком та ще з двома активістами (27-річним Олександром Храпаченком та 54-річним Георгієм Арутюняном відбулося в неділю, 23 лютого 2014 у Рівненському облмуздрамтеатрі.

НАГОРОДИ
Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій опанасюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій опанасюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій опанасюк небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
валерій опанасюк герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інститутська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Валерій ОПАНАСЮК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Опанасюк Валерій Адамович (20 травня 1971 - 20 лютого 2014) - автомеханік, учасник Революції Гідності. Герой України. Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ За активну життєву позицію цього чоловіка товариші по барикадах охрестили "Валєрою Тризубом". Ішов на передову, хоч удома чекали четверо дітей. У найскладніші моменти завжди був на Майдані. Жертовний, добрий, життєрадісний.

# data[].attributes.headline
Анатолій Кор

# data[].attributes.body
Анатолій Корнєєв (с. Цвіклівці, Кам'янець-Подільський район, Хмельницька область, 53 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(23 січня 1961 - 20 лютого 2014) - учасник Революції гідності, Рудський сільський голова (Хмельницька область), Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ.
ЖИТТЄПИС
Народився Анатолій Петрович 23 січня 1961 року в селі Цвіклівці Кам'янець-Подільського району в сім'ї колгоспників. 1968 р. семирічний Толя пішов до першого класу місцевої восьмирічної школи. Через два роки батьки переїхали в Руду того ж Кам'янець-Подільського району. Тут хлопчик продовжив навчання в Рудській восьмирічній школі. Нові шкільні товариші радо прийняли у свій колектив нового учня - веселого, цікавого, з добрим серцем.
Закінчивши 1976 року восьмирічку, Анатолій продовжив навчання в середній школі в сусідньому Жванці. Швидко пролетіли два роки - і випускник Анатолій Корнєєв зробив усвідомлений вибір: його професією буде захист Батьківщини

1978 р. 17-річний Анатолій Корнєєв став курсантом Кам'янець-Подільського вищого військово-інженерного командного училища імені Маршала Харченка. Вступник мав чудову фізичну підготовку, адже дуже сильно любив спорт: допізна міг грати з хлопцями у футбол на сільському стадіоні, а взимку на замерзлому ставку залюбки ганяв шайбу. Крім того, Анатолій зумів не потрапити на гачок шкідливих звичок.

24 серпня 1981 р. Анатолій Петрович в Усті на весіллі в родичів познайомився з Людмилою - студенткою Кам'янець-Подільського медичного училища, милою дівчиною, яка стала його долею на все життя. 29 травня 1982 р. Анатолій і Людмила одружилися.

Того ж 1982 р. Анатолій Корнєєв закінчив військове училище, став лейтенантом і розпочав службу в Лейпцигу - в Групі радянських військ у Німеччині. Тим часом Людмилі ще належало закінчити училище, тож поки що тільки теплі й щирі листи зігрівали молодят.
Нарешті, складено останній іспит - і починається спільне сімейне життя Корнєєвих у Німеччині. Їх, звісно, не могла не вразити висока якість забезпечення людських потреб і культура, яку вони побачили в державі, що 1945 р. програла війну Радянському Союзові (і це соціалістична Східна Німеччина, а що вже казати про капіталістичну Західну). Анатолій і Людмила відвідують театри, виставки, ярмарки, не обминули вони й концертної зали органної музики в Лейпцигу.

16 жовтня 1985 р. в сім'ї Корнєєвих народився син, якого назвали Віталієм. Він з'явився на світ в німецькій клініці.

Хоча радянським громадянам категорично забороняли найматися в Німеччині на сезонні роботи, проте чимало охочих з радістю йшли на підробітки. Якось Людмила вмовила чоловіка поїхати на вихідні збирати полуницю. Звісно, в Анатолія виникло природне запитання: а чому на родючих українських землях ми не здатні вирощувати такі ж гарні та смачні ягоди?
Восени 1987 р. Корнєєви покидають Німеччину, адже Анатолія переводять служити в Радянський Союз - на Далекий Схід. Контраст разючий: бездоріжжя, бараки, черги на житло. Проте побутові негаразди не затьмарюють нової величезної радості - народження 2 жовтня донечки, яку назвали Дашею.
Хоча Корнєєвих уже четверо, але обіцяної Міністерством оборони СРСР квартири вони ніяк не можуть дочекатися. Тож не дивно, що 1990 р. Анатолій Петрович робить мужній крок - пише рапорт про звільнення в запас. Корнєєви переїжджають у село Устя до батьків Людмили. Через рік вони купують будинок у Гаврилівцях.
У 1991-2003 роках Анатолій Корнєєв працює на Кам'янець-Подільському хлібокомбінаті. Багатьом він запам'ятався як продавець хліба в крамничці на проспекті Грушевського.

Анатолій Петрович із притаманним йому завзяттям береться при допомозі родини за розвиток власного господарства. Корнєєви потужно розвивають тепличне господарство, досягають значних успіхів у вирощуванні картоплі й капусти.

Герой нової доби31 жовтня 2010 р. в житті Корнєєва стався черговий поворот: мешканці Руди, Гаврилівців і Цвіклівців, об'єднані в Рудську сільську раду, обирають Анатолія Петровича, члена політичної партії "Фронт Змін", сільським головою.
МАЙДАН
У листопаді 2013 р. по-європейськи налаштовані громадяни України, заскочені зненацька несподіваним ухиленням влади від підписання важливого документа - Угоди про асоціацію між Україною та Євросоюзом, заявляють рішучий протест проти недолугих дій очільників держави. Анатолій Корнєєв ніяк не міг стояти осторонь Революції Гідності. Тим паче, що його діти, будучи свого часу студентами Подільського державного аграрно-технічного університету, їздили до Швеції та Данії за програмою обміну студентами, а донька Даша навіть зустріла там своє кохання й одружилася.

2011 року Анатолій та Людмила Корнєєви, побувавши на весіллі доньки, на власні очі побачили, яка величезна прірва пролягла між рівнем життям в Україні та Швеції, хоч українці аж ніяк не менше трудолюбиві, ніж шведи.

Анатолій Корнєєв, керуючись принципом "там же стоять наші діти, якщо не ми їх підтримаємо, то хто ж", регулярно їздив у Київ. І не з порожніми руками: побратими смакували домашньою продукцією сільського голови з Руди, дякували щирому й доброму господареві.
ЗАГИБЕЛЬ
Брав участь у контратаці Майдану зранку 20 лютого. Загинув біля парапету в районі зеленого паркану за Жовтневим палацом, від кулі снайпера в серце.

Свідком загибелі був Максим Гошовський з Дніпропетровська:

...он упал практически в нескольких метрах от меня...я проходил возле зеленого забора, возле, который был возле Жовтневого. так вот, я и еще несколько человек, его обошел слева, а Анатолий и еще парень справа, мы сели, там был небольшой парапетик, поставили сверху щиты и присели на одно колено, тогда в прорезях щита я увидел,как Анатолий обежал нас справа и сел под дерево, там от я и увидел, что пуля попала с начала в парня, Анатолий попытался его вытащить и в него влетела еще одна, тогда я сказал парням, что были рядом, надо помочь, один из наших встал сделал шаг и тоже упал... тогда я скомандовал, что надо всем вместе встать и подойти, на счет три мы встали, прикрыли щитами раненого и Анатолия, разделились и я вдвоем с парнем тащил уже, к сожалению, его труп... Когда мы принесли его в Жовтневый, то он там был первым. Я думал,что милиция будет отбивать у нас здание, по этому из кармана достал паспорт и посвидчення головы сельской ради... и отнес их на сцену...

Після того як тіло було перенесене до Жовтневого палацу, медик з його телефону зателефонував до його дружини Людмили та повідомив про смерть та про те, де перебуває тіло. Дружина перетелефонувала до його друга Віктора Міщишина з Кам'янця-Подільського, який в цей час теж перебував на Інститутській з проханням перевірити цю інформацію та подбати про тіло. За деякий час до Жовтневого палацу прибули ще декілька його друзів (брати Худняки зі Старою Ушиці) і тіло на руках було доправлене до сцени Майдану, а звідти автомобілем до приміщення КМДА де перебувало в підвальному приміщенні до моменту приїзду дружини, яка одразу ж після підтвердження інформації про загибель виїхала до Києва.
ПРОЩАННЯ
У неділю, 23 лютого, у Кам'янець-Подільському районі прощалися із Анатолієм Корнєєвим. Прощалися із Героєм у сільському будинку культури. Цього дня до села Руда Кам'янець-Подільського району приїхало чимало людей: рідні, друзі, побратими, знайомі.

Панахиду справили у місцевій церкві, далі колона рушила до кладовища. Неодноразово з натовпу лунало "Герой" та "Герої не вмирають".

Провели Анатолія Петровича прощальним салютуванням з рушниць, адже загинув він не аграрієм, не посадовцем, а воїном, який захищав свою землю, своїх дітей.
ВШАНУВАННЯ
* 27 березня 2014 Кам'янець-Подільська міська рада прийняла рішення про присвоєння одній з вулиць у східному районі Смірнова імені Анатолія Корнєєва.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня сайт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт пам'яті загиблих на євромайдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
майдан незалежності

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій КОРНЄЄВ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
(23 січня 1961 - 20 лютого 2014) - учасник Революції гідності, Рудський сільський голова (Хмельницька область), Герой України, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ. ЖИТТЄПИС Народився Анатолій Петрович 23 січня 1961 року в селі Цвіклівці Кам'янець-Подільського району в сім'ї колгоспників. 1968 р. семирічний Толя пішов до першого класу місцевої восьмирічної школи.

# data[].attributes.headline
Сергій Бонда

# data[].attributes.body
Сергій Бондарчук (с. Губин,  Старокостянтинівський район, Хмельницька область, 52 роки)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
НЕБЕСНА СОТНЯ: Герої не вмирають...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Бондарчук: Життєпис

Сергій Бондарчук народився в селі Губин Старокостянтинівського району Хмельницької області в сім'ї інтелігентів. Мати - Бондарчук (Босюк) Євгенія Степанівна викладала українську мову та літературу в Ладигівській середній школі. Батько - Бондарчук Михайло Павлович працював ветеринарним лікарем у дослідному господарстві "Самчики" Хмельницької обласної сільськогосподарської дослідної станції.

Спочатку малий Сергій навчався в Ладигівській середній школі. Потім юнак здобував вищу освіту в Кам'янець-Подільському педагогічному інституті, де був студентом фізико-математичного факультету в 1978-1983 роках. Після закінчення ВУЗу, у 1983 році молодий Сергій Бондарчук розпочав свою педагогічну діяльність в Поповецькій восьмирічній школі Старокостянтинівського району Хмельницької області на посаді вчителя фізики та математики.

У 1994-1996 роках працював у АТ "Україна" села Сахнівці Старокостянтинівського району. З 1997 року викладав фізику у Старокостянтинівській гімназії Старокостянинівської міської ради Хмельницької області.

Працюючи на педагогічній ниві, Сергій Михайлович був вчителем вищої кваліфікаційної категорії, вчителем-методистом, переможцем міського та учасником обласного етапів конкурсу "Вчитель року-2013" у номінації "Фізика", координатором Всеукраїнського фізичного конкурсу "Левеня" у місті Старокостянтинові. Він завжди сповна віддавав учням своє серце і душу, з задоволенням проводив зі своїми вихованцями весь свій вільний час, готуючи їх до предметних олімпіад, конкурсу-захисту науково-дослідницьких робіт Малої Академії наук України, організовуючи заняття фізичного гуртка, забезпечуючи участь гімназистів у Всеукраїнському фізичному конкурсі "Левеня".

Чоловік захоплювався історією України, багато читав, був надзвичайно ерудованою людиною, членом ВУТ "Просвіта" ім. Т. Г. Шевченка. Завжди сповідував і пропагував здоровий спосіб життя, активно займався спортом. У складі вчительської команди Старокостянтинівської гімназії щорічно брав участь у спортивних змаганнях із різних видів спорту, міській вчительській спартакіаді. Своїх учнів він також спонукав до занять спортом: любив грати із ними у теніс і волейбол, шахи. А ще - прагнув посіяти в їхніх душах зерна любові до рідного краю: спілкувався з ними про життя й історію України, про борців за незалежність держави, про героїв Крут.

В громадському житті Сергій Бондарчук завжди був людиною з активною життєвою позицією. Як член виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, на засіданнях був принциповим, завжди мав свою позицію, відверто висловлював свої думки, міг голосувати один проти прийняття рішення, з яким не погоджувався і яке, вважав, буде не на користь громаді Старокостянтинова. При цьому ніколи не кривив душею, не знав підлості, завжди і в усьому був щирим і безкорисливим. Якщо голосував проти, завжди аргументував свою позицію. Також переймався питаннями освіти, будучи членом ради сприяння розвитку освіти міста Старокостянтинова.

Духу патріотизму та любові до України Сергію Бондарчуку ніколи не бракувало, був активним учасником політичного життя рідного міста. У 2005-2009 роках очолював міську організацію Конгресу Українських Націоналістів. З 19 червня 2009 року - став головою Старокостянтинівської міської організації ВО "Свобода" та помічником-консультантом народного депутата України Ігоря Сабія, брав активну участь у різноманітних акціях, сам організовував акції, мітинги в Старокостянтинові. Був надзвичайно вимогливим до себе. Весь час стояв у наметі "Свободи", пропагував ідеї націоналізму, переконував, агітував і робив це тактовно, ненав'язливо, толерантно. Також своє життя чоловік пов'язував і з Українським козацтвом. Був курінним (майором) Українського козацтва і брав активну участь у всіх заходах, які організовували козаки.

Участь в Революції Гідності

Сергій Бондарчук з перших днів Євромайдану брав активну участь в акціях протесту проти злочинної влади. Після побиття студентів 30 листопада 2013 року на Майдані у Києві, він організовував акції та мітинги у місті Старокостянтинові на підтримку Євромайдану, а також постійно їздив до Києва сам і організовував поїздки для участі у вічах та протестних акціях. У Києві провів усі вихідні, Різдвяні свята.

Востаннє Сергій Михайлович поїхав на Майдан вранці 19 лютого 2014 року. Він був у першій Хмельницькій сотні "Свободи", яка розмістилась в приміщенні КМДА. Зранку 20 лютого 2014 року, коли на вулиці Інститутській знову почала литись кров українських патріотів, на передову йшли лише добровольці. Кожен із них усвідомлював, що стріляють звідусіль професійні снайпери. Знали, що з походу повернуться не всі. У кожного був вибір: залишитись охороняти КМДА чи йти на передову, виносити поранених.

Не маючи зброї, бронежилетів, вони пішли проти добре озброєних силовиків. Пішов на передову і Сергій Бондарчук. На Інститутській він разом зі всіма виносив з-під куль ворожих снайперів поранених побратимів. Але одна з цих куль влучила вже в нього самого.

Першу медичну допомогу чоловікові надавали в Жовтневому палаці. Його стан був вкрай важкий. Лікарі заборонили рухатися, дали знеболюючі ліки, а він намагався встати та повернутися на передову, наполягав: "Я не можу лежати. Мені потрібно на передову. Я повинен винести поранених хлопців". Смертельно поранений, закривавлений, він думав про поранених побратимів, рвався до них на передову.

Лікарі наказали нести його в хірургію. Як розповідав один із побратимів, що несли Сергія Бондарчука до готелю "Козацький", Олександр Клочко, поранений намагався самостійно тримати рукою бинти та ватні тампони, через які весь час просочувалась кров. Коли обличчя його посіріло від крововтрати, тримати бинти допомагав чоловікові Олександр.

Медсестра, яка надавала допомогу в медпункті біля готелю "Козацький", Тамара Плошніца згадувала: "Йому надавали допомогу прямо на ношах на підлозі. Він сказав, що поранення отримав десь біля Жовтневого палацу. Що це снайпери Януковича влаштували м'ясорубку. Він був поранений дуже серйозно, але тримався героїчно. Терпів страшенний біль без жодного зойку. В нього, очевидно, було серйозне поранення з ураженням якогось життєво важливого внутрішнього органу, бо він дуже швидко втратив свідомість і лікарям так і не вдалося нічого зробити. Хоча допомогу йому надавали дуже кваліфіковано".

Побратими донесли Сергія Бондарчука до карети "Швидкої допомоги", яка чекала біля готелю "Козацький", де ще 30 хвилин боролись за його життя, але врятувати його не вдалося. Він помер від значної крововтрати. Рани виявилися смертельними, несумісними з життям. Снайпер не залишив йому шансу вижити...

Прощання з Сергієм Бондарчуком

Його ховало, здавалось, усе його рідне місто Старокостянтинів. Море квітів, вінків. За труною загиблого, яку несли побратими-свободівці до самого міського кладовища, йшла рідня, однопартійці, друзі, однодумці, колеги, сусіди, представники міської влади, учні, випускники гімназії, громада міста. Біля кожної школи для Вчителя-Героя щемливо лунав останній дзвінок. Не втихав міський муніципальний оркестр. Тисячі людей співали Державний Гімн України й скандували: "Герой! Герой! Слава Сергію Бондарчуку! Герої не вмирають! Слава Україні! Героям слава! Україна понад усе!"

А він посміхався в труні. Йому, уже мертвому, вдалось об'єднати навколо себе тисячі людей, які прозріли, зрозуміли, що "Україна понад усе!" Він жив ідеями українського націоналізму, мріяв, щоб важливість побудови справді незалежної України зрозуміли всі її громадяни. І він був би щасливим, чуючи тисячоголосе "Слава Україні!"

Щирі слова прощання й співчуття рідним прозвучали біля могили з уст депутата Хмельницької обласної ради від ВО "Свобода" Івана Гончара, членів міської організації ВО "Свобода" Миколи Ваврищука, Андрія Науменка, міського голови Миколи Степановича Мельничука, представника козацької сотні Сергія Худого, випускника гімназії, учня Сергія Михайловича, свободівця Вадима Глушка, директора гімназії Лариси Миколаївни Боднар.

Лунали залпи з козацьких гармат. Під звуки Державного Гімну України труну з тілом Героя віддали українській землі, за свободу якої він пожертвував своїм життям.

Сергій Бондарчук залишив кохану дружину Тетяну та сина Володимира. Він пішов із земного життя у віці 52 роки, але пам'ять про нього живе і житиме вічно в серцях людей нашого та всіх прийдешніх поколінь...

Нагороди та відзнаки

Збірка віршів, присвячених Сергію Бондарчуку

Книга "Кохання, розстріляне снайпером" - це збірка віршів Тетяни Бондарчук, які вона присвятила своєму загиблому чоловікові Сергію Бондарчуку. Він завжди говорив, що найкращий подарунок на День його народження - це вона, його дружина Тетяна. З нею він вперше зустрівся і познайомився саме 9 вересня. Тепер коханий Тетяни у Небесній Сотні, а вона підготувала йому подарунок - цю книжку. В ній жінка знову і знову освідчується своєму Сергієві в коханні, яке живе і житиме в її серці завжди, бо жодними кулями вбити кохання неможливо!

Скористайтесь посиланням, якщо хочете почитати збірку віршів Тетяни Бондарчук "Кохання, розстріляне снайпером".

Спогади про Сергія Бондарчука

Розповідь сина Героя

Живим на згадку: Який він був

Світлини з Сергієм Бондарчуком

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Бондарчук | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Бондарчук народився в селі Губин Старокостянтинівського району Хмельницької області в сім'ї інтелігентів. Мати - Бондарчук (Босюк) Євгенія Степанівна викладала українську мову та літературу в Ладигівській середній школі. Батько - Бондарчук Михайло Павлович працював ветеринарним лікарем у дослідному господарстві "Самчики" Хмельницької обласної сільськогосподарської дослідної станції. Спочатку малий Сергій навчався в Ладигівській середній школі.

# data[].attributes.headline
Ігор Костенк

# data[].attributes.body
Ігор Костенко (с. Зубрець, Збаразький район, Тернопільська область, 23 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КОСТЕНКО ІГОР ІГОРОВИЧ
31 грудня 1991 - 20 лютого 2014
український журналіст, студент-географ, редактор української Вікіпедії,активіст Євромайдану.
ЖИТТЄПИС
Народився у селі Зубрець Бучацького району Тернопільської області. Батьки хлопця перебувають на заробітках у Санкт-Петербурзі, тому ріс із бабусею та дідусем. Був глибоко віруючою людиною. 2009 року закінчив Бучацький колегіум імені святого Йосафата й написав у випускному альбомі:
"Вірю, що з колегіантів вийдуть майбутні президенти, прем'єри та керівники, котрі з патріотичним духом будуватимуть Україну. Будьмо Українцями у душі і з Богом у серці"
Навчався на п'ятому курсі географічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка за спеціальністю "Менеджмент організацій", був одним із найкращих студентів факультету. Також працював журналістом інтернет-видання "Спортаналітика".

Ігор Костенко був активним редактором Української Вікіпедії (дописував під ніком Ig2000).

Він зареєструвався 23 липня 2011, і вже того ж місяця почав писати перші статті. За два з половиною роки він написав понад 280 статей, зробив понад 1600 редагувань. Мав широке коло енциклопедичних інтересів - писав статті спортивної тематики (футбол, Формула-1), з географії, економіки, а також про історію українського війська. Його стаття проесмінець "Незаможник" українського та радянського флоту першої половини XX століття була визнана спільнотою як одна з найповніших та отримала статус "доброї статті". Крім цього, він написав і ряд повідомлень про спортивні події до Вікіновин.

Ігор також активно займався просуванням української Вікіпедії в соціальних мережах, через які намагався залучати нових дописувачів. Адміністрував групу дописувачів Української Вікіпедії у Фейсбуку, де постійно розміщував цікавинки про Вікіпедію. В серпні 2013 року запропонував провести Вікіфлешмоб - запросити в певний святковий день якомога більшу кількість українців написати нові статті до Вікіпедії. Вікіфлешмоб пропонувалося провести 30 січня 2014 року до 10-річчя української Вікіпедії, проте через трагічні події в країні його довелося скасувати...

Захоплювався Ігор спортом, зокрема футболом, був фанатом львівських "Карпат". Був хорошим товаришем, відкритою, життєрадісною, цілеспрямованою людиною.
МАЙДАН
Із перших днів брав активну участь у подіях Євромайдану, неодноразово їздив до Києва. Був на студентських страйках, стояв у ніч на 30 листопада, коли розганяли студентів, був на Віче, коли захопили КМДА. Але, головне, що він був тоді, коли нічого не відбувалось. Коли Майдан пустішав і майданівці займались своїми справами. Ігор на Майдані рвався завжди на барикади, а в часи активних протистоянь - на передову.

Він був Ігор був великим фанатом спорту, захоплювався футболом, боксом, автомотоперегонами, хокеєм. Коли на Майдані виступали Океан Ельзи, Ігор одразу після концерту поїхав до Броварів- писати про боксерський бій Усика - Мендози.

"Успішні люди вириваються вперед, використовуючи той час, який інші використовують марно" - написав Костенко в останньому статусі у соціальній мережі.

18 лютого 2014 року разом з іншими львівськими студентами вчерговий раз поїхав до столиці на Євромайдан.
"Страшно було, чесно кажучи. Але ми знали, на що йдемо. Знали, що краща смерть для чоловіка - на полі бою. Ігор ще нарікав, що ми лиш захищаємось, не нападаємо", - розповідає друг Героя - Володимир.

Хлопці приїхали в Київ опівночі 19 лютого й одразу вирушили на Майдан. До ранку допомагали будувати барикади, були на передовій. Одного з друзів - Богдана було поранено, і, поки йому надавали медичну допомогу в Михайлівському соборі, Ігор з Володимиром повернулись на Майдан, далі - до барикад, до праці. У середу ввечері вони посадили пораненого друга на потяг додому, а ніч провели, зігріваючись у КМДА.

...Во время противостояний на Грушевского он прислал мне телефон своей девушки со словами: "Скажи ей, что я ее люблю, если что-то случится". Тогда я воспринял это с сарказмом, а когда снова начались столкновения, он спросил: "Ты помнишь про мою просьбу?" - вспоминает друг погибшего Юрий Мурин.

О шостій ранку друзі повернулись на Майдан, все було доволі спокійно, вирішили поснідати на польовій кухні біля Головпоштамту. І тут почався прорив барикад. Координатор повідомив про наступ. Ігор одразу ж вирішив бігти до бою...
ЗАГИБЕЛЬ
20 лютого під час протистояння на вулиці Інститутській Ігор трагічно загинув: він хоробро пішов уперед зі щитом, але в нього влучили дві кулі, одна з яких - у голову...

Його тіло знайшли біля Жовтневого палацу (МЦКМ ФПУ) на вулиці Інститутській. Окрім цього, в Героя виявлені сильні переломи ніг.

" І в тому диму, натовпі, окуляри пітніють, не видно, стрілянина - ми загубили один одного.- згадує друг Ігора. - Я був в Жовтневому, допомагав медикам. Так, "фізично" - подати, притримати, щити заставити. І тут принесли вбитого з простреленою головою хлопця. Я допомагав нести його туди, де медпункт, позаду Михаїла, коло тих "млинців" чи що то там. Там під медпунктом тіла вбитих клали. І серед мертвих побачив знайомі черевики - затривожився. Підняв полотно - і розридався. То був Ігорко... "
ПРОЩАННЯ
У п'ятницю 21 лютого тіло Ігоря перевозили з Києва до рідного села Зубрець. Колона з близько 150 автомобілей, які зустрічали Ігоря при в'їзді в Теребовлянський район, та близько 200 авто, які їхали з Тернополя вслід за тілом Героя, всю дорогу сигналила аварійками та зупинялась біля церков, щоб помолитись за душу спочилого.

Крім сотень автомобілістів, посеред ночі на вулицю вийшли також люди, щоб віддати нашому герою належне: в кожному селі колону зустрічали із свічками в руках та сльозами на очах. Жалобну ходу супроводжували вигуки "Герої не вмирають!!!", "Героям Слава!!!", плач церковних дзвонів та майоріння синьо-жовтих прапорів. На постах шикувались загони Самооборони: тримаючи руку на серці, бійці співали Гімн України.

У неділю на поховання прийшли більше чотирьох тисяч людей - з великими почестями труну з тілом Героя в останній путь несли афганці...

Ігоря Костенка поховали в рідному селі Зубрець на Бучаччині.
ВШАНУВАННЯ
*У пам'ять про Ігоря та десятки інших загиблих на Євромайдані на логотипі Вікіпедії з 21 лютого 2014 було вирішено розмістити жалобну стрічку на знак скорботи.

*Редактори української Вікіпедії та ГО "Вікімедіа Україна" висловлюють співчуття рідним та близьким загиблого Ігоря Костенка і створили сторінку, де можна залишити свої співчуття.

*На початку квітня на Тернопільщині в Зубреці на пагорбі було висаджено сосни у формі Герба України. Саме тут народилися два Герої Небесної Сотні - Ігор Костенко та Василь Мойсей.

*У середині квітня друзі Ігоря здійснили мрію свого друга - запустили україномовний спортивний ресурс Allsport24.com

*27 квітня було проведено Вікіфлешмоб пам'яті Ігоря Костенка

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Одержувач: Інна Ігорівна Костенко (сестра)
Приватбанк:
* 5211 5374 4481 8103
Ощадбанк:
* МФО 338545
* рр 26255000003873
* ІПН 3451904122
* Гривнева Картка: 5104 7700 0576 2218.
* Валютний 26203007137619
РайфайзенБанк
* МФО 325570
* рр. 2620744379
* ІПН 3451904122

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня сайт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт пам'яті загиблих на євромайдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
майдан незалежності

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор КОСТЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
КОСТЕНКО ІГОР ІГОРОВИЧ 31 грудня 1991 - 20 лютого 2014 український журналіст, студент-географ, редактор української Вікіпедії,активіст Євромайдану. ЖИТТЄПИС Народився у селі Зубрець Бучацького району Тернопільської області. Батьки хлопця перебувають на заробітках у Санкт-Петербурзі, тому ріс із бабусею та дідусем. Був глибоко віруючою людиною.

# data[].attributes.headline
Олександр Ще

# data[].attributes.body
Олександр Щербанюк (с. Котелево, Новоселицький район, Чернівецька область, 46 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЩЕРБАНЮК ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ
2 січня 1968 - 20 лютого 2014
український підприємець, активний учасник Євромайдану.

У Чернівцях Олександр Щербанюк працював приватним підприємцем, займався будівництвом, переважно виконував плиточні роботи (Будівельна компанія "Зодчий"). Він мріяв відкрити у рідних Чернівцях книжковий магазин християнської літератури. В нього залишилась дружина, хвора мама і двоє дітей - син Данило, який навчається у 9-класі та 22-річна донька Ольга.

Олександр вважав, що кожний чоловік має захищати свою родину. Саме тому далекого 2004-го знайшов однодумців у "Батьківщині" й намагався захищатися від несправедливості, від корупції, від зазіхань. Це були барикади духу проти щоденного і для багатьох уже звичного зла й неправди. У партії "Батьківщина" з 2004 року, учасник всіх виборчих перегонів, керівник партійної первинки.

Він був на Майдані не випадково, поїхав туди не на екскурсію. Олександр уже двічі був на майдані, активно допомагав однопартійцям із організовувати протести у Чернівцях, та коли постала потреба захистити від зла фізично, то знову вирішив їхати до столиці.

- Після вівторкових (18 лютого) подій на майдані, Саша подзвонив з роботи, сказав, що йде додому і їде на Майдан. Звичайно, як мама і дружина я не хотіла, щоб він їхав, просила відкласти небезпечну мандрівку, - розповіла дружина героя Наталя Іванівна. - Але він сказав, що прийняв рішення і совість не дозволить жити, якщо не поїде зараз.

"Щоби мої слова не розходилися з ділом. А я кажу, що справжній мужчина повинен бути там, де потрібні зараз люди, на передовій", - заявив Олександр Щербанюк. Сашина дочка Оля також у партії. І теж хотіла їхати на Майдан - батько заборонив. Поїхав сам, взявши з собою щит, каску і книжки Нового завіту, які хотів дарувати бійцям Майдану...

- Я його благословила, і тоді ж, у вівторок, він поїхав. А у четвер, 20 лютого, вранці ще розмовляла з ним, -продовжує дружина загиблого. - Він, захеканий, взяв слухавку, сказав: "Кицюню, ми взяли Інститутську, я зараз не можу говорити". А коли набрала його буквально за кілька хвилин, мені сказали, що Саші вже немає...

20 лютого 2014 року Олександра вбили двома кулями неподалік від Стели. Спочатку снайпер поцілив Олександру в живіт, а коли від несподіваного болю він відкинув щит - вистрелив прямо в серце.

У суботу, 22 лютого, із покійним прощалися у Центральному палаці культури на Театральній площі м. Чернівці, а у неділю - на Центральній площі. Після цього труну на руках несли через усе місто до Центрального кладовища. Усю дорогу перед нею кидали квіти, а учасники траурної процесії вигукували "Герої не вмирають", "Слава", "Вулиця героїв". Тисячі людей прийшли попрощатися з Героєм...

Поховали Олександра у вишиванці. До труни поклали каску, протигаз та ярмулку - Олександр був членом єврейської месіанської общини. Останнім місцем спочинку буковинця із Небесної сотні стала алея Слави на центральному кладовищі Чернівців. Перед погребінням на честь героя прозвучав салют - міліціонери стріляли з автоматів Калашникова, а представники Правого сектору - з пістолетів. Наостанок духовий міліцейський оркестр заграв похідний марш...

6 березня 2014 р. на сесії Чернівецької міськради Олександру Щербанюку присвоїли звання Почесного громадянина Чернівців посмертно. Крім того, за згодою його рідних, вулицю Чапаєва у Чернівцях було перейменовано на вулицю Олександра Щербанюка.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:

Одержувач: Щербатюк Наталія Іванівна(дружина)
Рахунок одержувача: №2625424850
Банк отримувача: АТ"Райффайзен Банк Аваль"
Код банку (МФО): 356464
Призначення платежу: Поповнення КР № 0928436800

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк діти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк прощання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр щербанюк чернівці

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр ЩЕРБАНЮК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЩЕРБАНЮК ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ 2 січня 1968 - 20 лютого 2014 український підприємець, активний учасник Євромайдану. У Чернівцях Олександр Щербанюк працював приватним підприємцем, займався будівництвом, переважно виконував плиточні роботи (Будівельна компанія "Зодчий"). Він мріяв відкрити у рідних Чернівцях книжковий магазин християнської літератури.

# data[].attributes.headline
Едуард Грине

# data[].attributes.body
Едуард Гриневич (с. Деревок, Любешівський район, Волинська область, 28 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЕДУАРД МИХАЙЛОВИЧ ГРИНЕВИЧ
31 травня 1985 - 20 лютого 2014

підприємець, боєць "Волинської сотні, Герой Небесної сотні, Герой України ;
ЖИТТЄПИС
Народився у селі Деревок Любешівського району Волинської області. Едуард зростав і виховувався у сім'ї без батька. Після розлучення батьків піклувався про матір і сестру. Це загартувало його характер. Можливо, саме тому звик у житті досягати всього сам, бути наполегливим і цілеспрямованим.

Після школи Едуард вчився у Любешівському технічному коледжі. Якось, зі слів мами, копав картоплю у селі, носив мішки, носив, а тоді кинув їх і каже: "Все! Останній день я тут!". Після чого поїхав у Ковель шукати роботу. Певний час Едуард працював в "Укртелекомі" міста Луцька. Далі захопився мобільними телефонами, працював у мобільних салонах. Сам вступив до Рівненського гуманітарного університету, сам і за науку платив. Далі якось надумав організувати власну справу - магазинчик у Любешові. Пізніше Едуард одружився, але подружнє життя не склалось.

Герой мав талант до техніки. Найкраще в районі ремонтував мобільні телефони. Тут казали: якщо вже Едік не відремонтує, то телефон можна викидати.

Едуард, за словами матері, не раз страждав через свою доброту і довірливість.

"Завжди старався добро людям робити, але багато хто з того користався. Відкрила його зошит клієнтів, глянула, а у нього стільки боржників. Ніколи не взяв би зайву копійку від бідної людини, - згадує мати. - Одного разу я з ним сиділа в магазині. Заходить хлопчик. Я питаю Едіка: "Скільки з нього брати?". А він каже: "Нічого не бери, бо в нього немає ні мами, ні тата, він з інтернату". Проте незабаром довелось магазин закрити.

Едуард Гриневич не був запеклим націоналістом. Носив у собі українську ідею тихо. Поділяв позиції "Свободи" (8 років був членом цієї партії). Хтозна, може, озвалася у ньому кров предків, бо в родині вже були ті, хто віддав життя за Україну: двоюрідну сестру бабусі Едуарда Гриневича - Степаниду Неципорик - спалили живцем червоні партизани, спершу обмотавши вишитими рушниками за те, що носила українську ідею в серці.

Близькі та знайомі Едуарда завжди дивувалися й захоплювалися його добротою і тактовністю, які поєднувалися з внутрішньою стійкістю та ідейністю. Він звик діяти, а не говорити. Тому і їздив на Майдан у 2004...І тому поїхав до столиці знов у 2013: захищати краще майбутнє свого народу.
МАЙДАН
"Я буду іти до кінця і боротися. Я не можу змиритися з тим, що твориться в нашій країні. Якщо нічого не зміниться, мені життя тут немає. Я не можу таке терпіти".

Едуард на Майдан їздив тричі. Вважав це справою честі та гідності. На Майдані вступив у Волинську січ. Став козаком Нестором. Про Майдан Герой писав:
"У пошуках кращого майбутнього ми зобов'язані підтримати революцію!!! Дорослі, не будьте байдужими, якщо не ви, тоді хто - ваші діти будуть захищати свободу... Я впевнений, що найголовнішою метою революції є не дозволити Януковичу і його "общаку" залишитись при владі!"
"Він часто стояв в наших наметах. Був дуже скромною, спокійною та врівноваженою людиною, - каже свободівець Анатолій Пушкін. - Тому я раніше б не подумав, що він одним з перший побіжить на Інститутську".

Не вірила, що він опиниться на Інститутській і рідна сестра. " Перший раз як поїхав, нікому не сказав. Другий раз я вже знала, але він просив мамі не казати. Я дуже хвилювалася, цілий вечір через кожну годину дзвонила. Він заспокоював, що з ним все нормально, що він не стоїть на барикадах, а одяг видає", - згадує старша сестра Тетяна.

Едуард себе видав, коли повернувся з Києва застудженим. Як з'ясувалося, його на Грушевського облив водомет. Коли він 16 лютого втретє зібрався їхати на Майдан, родина благала його залишитися. Та він не послухався. Родина Смалів, які були в той час на Волині, привезли його до Києва.

"Там не все так, як вам здається з телевізора. Там не просто люди стоять. Усе дуже організовано, є команда однодумців, і кожен, як мурашка, знає, що йому треба робити. У мене на Майдані з'явилося так багато друзів" - сказав він перед від'їздом рідним.

В день протистоянь 18 лютого куля влучила в бронежилет Героя.Але з передової Едуард не пішов.

Наступного дня Герой відправив своїй троюрідній сестрі Наталці лист-щоденник, попросив відредагувати. Сказав,щоб вона його ПОКИ ЩО не показувала.
"Я відразу не зрозуміла, що означає це "поки що", запитала про це у нього, але він заспокоїв, що все буде добре, щоб я не переживала, але зберегла цей документ."
В щоденнику Герой в деталях описує найважчі дні протестів.
"Не можу зрозуміти, чому на мене дивились люди, коли я стояв на передовій на Інституцькій та Майдані, і не підходили допомогти. Чому вони такі боягузи та несвідомі!?" - писав він.
Цього ж дня Едуард написав на своїй сторінці в соцмережі:
"Тільки що стало відомо, що пішов із життя мій побратим Сашко! Ти був молодець, коли декілька разів допомагав тримати щитову оборону на передовій лінії, коли ішли від Інститутської, оберігаючи нас. Ти яро вірив, що врятуєш країну. Ми разом рвалися уперед, навіть тоді, коли всі тікали, ми прикривали людей! Шкода лише, що наші люди надто боязкі, неорганізовані, та не думають тактично!!! В Україні стало на одного козака менше!!!!!! Друже, ми були з одного краю, але малознайомі, але ти мій побратим! Спочивай з покоєм. Країна тебе не забуде! Слава героєві України, Сашкові".
19 лютого Едуард потрапив під воду з брансбойта. Увечері висушив одяг, взуття, а наступного дня - знову на передову...
ЗАГИБЕЛЬ
Повернувшися до оборони 20 лютого, після останніх бойових дій, Едуард був контужений і погано чув на одне вухо, також в цілях безпеки зняв окуляри(маючи проблеми із зором) і віддав їх одній дівчині, тому на барикадах він дуже погано все бачив, та погано чув... але залишився на передовій.

Життя Героя зупинилося від пострілу у скроню о 10: 25, на восьмій барикаді, що навпроти станції метро "Хрещатик", по вулиці Інститутській. Він до останнього стояв на барикадах, обороняючи кордони Гідності та Незалежності нашої країни.

Останній вираз, який Едік поширив у себе на сторінці:
"Хлопці, дякую за ніч. Це було неперевершено... З любов'ю, Україна".
ПРОЩАННЯ
Поховали Героя у рідному селі 22 лютого. Чин похорону очолив благочинний Любешівської районної округи протоієрей Анатолій Шкара. Попрощатись із молодим Героєм прийшли сотні односельчан та мешканців навколишніх сіл.
ПАМ'ЯТЬ
* Група пам"яті в соціальній мережі;

* Сільська рада села Деревок Любешівського району Волинської області вирішила назвати центральну площу населеного пункту на честь Героя Небесної сотні Едуарда Гриневича.

* 25 березня 2014 року Любешівська райрада герою Небесної сотні Едуарду Гриневичу присвоїла звання "Почесний громадянин Любешівського району"

* 1 вересня 2014 року у селі Деревок Волинської області відкрито пам'ятну дошку на фасаді школи, в якій навчався герой Небесної сотні Едуард Гриневич.

* 5 листопада 2014 відкрито меморіальну дошку у Любешівському технічному коледжі Луцького національного технічного університету, де навчався Едуард Гриневич.

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності
Сторінка Героя в соцмережі;

РЕКВІЗИТИ:
Допомогти родині Героя
Картка Приватбанк № 5168 7572 6031 2469
Мати - Гриневич Світлана Іванівна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
волинська січ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
волинська сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич фільм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
едуард гриневич мама

# data[].attributes.attachment_link.title
Едуард Гриневич | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЕДУАРД МИХАЙЛОВИЧ ГРИНЕВИЧ 31 травня 1985 - 20 лютого 2014 підприємець, боєць "Волинської сотні, Герой Небесної сотні, Герой України ; ЖИТТЄПИС Народився у селі Деревок Любешівського району Волинської області. Едуард зростав і виховувався у сім'ї без батька. Після розлучення батьків піклувався про матір і сестру. Це загартувало його характер.

# data[].attributes.headline
Олег Ушневич

# data[].attributes.body
Олег Ушневич (м. Дрогобич, Львівська область, 31 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УШНЕВИЧ ОЛЕГ МИХАЙЛОВИЧ
20 червня 1982 - 20 лютого 2014
громадський активіст. Активний учасник Революції, десятник 38 сотні Самооборони

"...та знайте, вороги прокляті, Україна є, була,та й буде:
в серцях і душах патріотів незламний дух її живе,
і де б ми не жили, по світу - пам'ятайте, що усюди,
Ми, УКРАЇНЦІ, завжди, прославимо й відродимо СВОЄ..." (О. Ушневич)
ЖИТТЄПИС
Олег Ушневич народився 20 червня 1982 року в м.Дрогобич, Львівської області в сімї працівників дрогобицького нафтопереробного заводу Михайла та Євгенії Ушневич. Мати Олега померла під час пологів народивши йому братика, коли хлопцеві було лише два роки.

Змалечку Олег відвідував свою бабцю Аню та дідуся Остапа в смт. Сколе. Вони були "ворогами народу" - учасниками Української повстанської армії (УПА). Ще з дитинства Олегу розповідали про життя українського народу, про визвольну боротьбу за вільну Україну, про те, як віддавали своє життя і здоров'я за незалежність України, тримаючи в руках зброю, в складі ОУН-УПА проти нещадних енкаведистів. Вони заклали йому в душу і серце любов до України.

Навчався Олег у Дрогобицькій середній школі№14. Після закінчення школи вступив у ВПУ №19 м. Дрогобича, а згодом у НУ "Львівська політехніка".
Після навчання працював у торговому центрі у Львові. Протягом останніх років багато їздив на заробітки за кордон - Португалію, Францію.

Але завжди залишався патріотом свого бойківського краю та України. В його квартирі в Португалії з балкону висів жовто-блакитний прапор, хоча українців було там багато. Сумував за рідними,особливо на свята - Паска, Рідзво.

Олег вів здоровий спосіб життя, не мав шкідливих звичок. І всіх закликав піклуватись про своє здоров'я. Захоплювався футболом, вболівав за українську збірну. Також любив готувати смачні страви. Багато читав, писав вірші та пісні - і патріотичні, і про кохання...

По житті Олег був дуже доброю, чуйною, веселою і справедливою людиною. Він мріяв про свою сім'ю і про дітей. Але не встиг...
МАЙДАН
"Я поїхав до столиці, зустрінемось на барикадах..."
(статус в соцмережі)

В столицю їздив протягом трьох місяців, починаючи з перших днів - відстоювати вільне та щасливе майбутнє України. Мріяв і про свою родину. Зустрів на Майдані дівчину із рівного, яку покохав. Написав їй вірша і хотів освідчитись.

Пояснюючи свою громадську позицію, Олег на своїй сторінці в соціальній мережі написав, тримаючи на руках племінника:"Не за Європу, не ПРоти чи за когось конкретного, МИ БОРЕМОСЬ ЗА ЇХ МАЙБУТНЄ".
Багато днів і ночей він провів у Києві, не поїхав звідти й тоді, коли люди почали гинути від куль.

18 лютого в черговий раз поїхав у Київ, і відразу - на барикади в епіцентр протистояння.
Будучи пораненим в обидві ноги, він був на передовій, прикривав собою поранених побратимів. Ось що розповів про Олега тернополянин Олексій Воронцов:

"18 лютого я стояв з щитом у першому ряді, коли "менти" намагалися прорватись з боку Хрещатика (від Європейської), і тут перед щитами вибухає газова граната. Перше, що я побачив, це те, що вже граната закотилась під мою ногу, я встигнув вигукнути "Відходьте!", і втратив свідомість від вибуху. Наступне, що пам'ятаю це те, як я лежу на землі і всі мої штани горять від коктейлю, який кинули "менти", а наді мною летять кулі. І саме в цей час з'явився Олег, який під кулями, без бронежилета витягнув мене і не дав згоріти чи бути добитим "Беркутом".

20 лютого снайперська куля в серце наздогнала й Олега, незважаючи, що на ньому був бронежилет. Разом з іншими пораненими Олега принесли до медпункту в готелі "Україна", але врятувати його ніхто не зміг...
ПРОЩАННЯ
23 лютого у Сколе приблизно 10 тисяч людей проводжали в останню дорогу Героя Майдану Олега Ушневича

Парох церкви Пресвятої Трійці о. Тарас Гарасимчук оголосив звернення єпископа Самбірсько-Дрогобицької єпархії Ярослава Приріза до родини і друзів загиблого, в якому, зокрема, наголошується, що ці люди - справжні герої і мученики, які у своєму доленосному подвигу боротьби за свободу і справедливість на рідній землі виконали свою духовну місію.

"Він помер, кожен з нас змінився, - зазначив о. Тарас, - і священики, і чиновники, і звичайні люди".

Сотня "Лева" пронесла тіло Олега вулицями Сколе під супровід скорботних пісень. Люди ридали, не приховуючи сліз. Сигналами останню шану Герою України віддавали потяги і автомобілі, які проїжджали трасою Київ-Чоп.

Поховали полеглого за правду на цвинтарі біля мами.

На місці героїчного бою українців проти режиму Януковича, вулиці Інститутській, встановили меморіальну дошку Герою України - Олегу Ушневичу.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Райффайзен Банк Аваль
МФО 325570
Рахунок 2620844370
ІПН 2096113919

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич дрогобич

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олег ушневич похорон

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег УШНЕВИЧ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
УШНЕВИЧ ОЛЕГ МИХАЙЛОВИЧ 20 червня 1982 - 20 лютого 2014 громадський активіст. Активний учасник Революції, десятник 38 сотні Самооборони "...та знайте, вороги прокляті, Україна є, була,та й буде: в серцях і душах патріотів незламний дух її живе, і де б ми не жили, по світу - пам'ятайте, що усюди, Ми, УКРАЇНЦІ, завжди, прославимо й відродимо СВОЄ..."

# data[].attributes.headline
Анатолій Жал

# data[].attributes.body
Анатолій Жаловага (м. Дубляни, Жовківський район, Львівська область, 33 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЖАЛОВАГА АНАТОЛІЙ ГРИГОРОВИЧ

13 березня 1980 - 20 лютого 2014
будівельник, учасник Революції Гідності, Герой України

Анатолій народився в місті Львові 13 березня 1980 року. Коли йому було півроку родина переїхала жити в м. Дубляни Жовківського району, Львівської області.

З дитячого віку захоплювався спортом і після 8-го класу вступив до Львівського училища фізичної культури, хотів присвятити своє життя професійному спорту. В 1997 році вступив в Львівський університет фізичної культури за фахом гандбол, де продовжував своє спортивне покликання. Об'їздив всю Європу в складі гандбольної команди, два роки грав за СКА - "Львів", Кандидат в майстри спорту. Деякий час Анатолій викладав на кафедрі фізкультури Львівського аграрного університету.Та після отриманої травми хребта, всі мрії про великий спорт залишились у минулому.

Хлопець знайшов для себе іншу справу. Він працював будівельником, їздив у Польщу, Іспанію, Росію. Останнім часом працював в Україні.

Знайомі Анатолія розповідають, що його завжди можна було впізнати за посмішкою. Щоб не сталося, Толик був усміхненим. А ще відзначають його працьовитість і надзвичайно добрий характер.

Анатолій походить з волинського козацького роду. Під час Другої світової війни прадіди боролися за свободу і незалежність своєї держави, були у загонах української повстанської армії і воювали проти наших окупантів. Толік дуже любив Україну, був справжнім патріотом. У 2004 році декілька тижнів виборював нову Україну на Майдані.

Працюючи в Україні та за кордоном, завжди повертався додому впевненим, що настане час і він буде достатньо грошей заробляти у себе на Батьківщині. Його мрією було жити у вільній Україні. Без Януковича. Саме тому він поїхав до Києва. Знову на Майдан.
МАЙДАН
Додому із заробітків Анатолій повернувся за тиждень до загибелі. Після того як побачив новини з Майдану, вирішив їхати до столиці. 18 лютого автобуси з активістами виїжджали до Києва, але в першому для Анатолія не вистачило місця. Потім виявилося, що він забув паспорт. Лише з третьої спроби о дев'ятій вечора хлопець виїхав з міста. Встиг попрощатися тільки з мамою, батько і брат затрималися у справах.

"Тут справжня війна", - сказав братові телефоном 19 лютого з київського Майдану.

20 лютого рідні не змогли додзвонитися до Анатолія, а ввечері побачили його ім'я в списках загиблих. До останнього сподівалися, що це помилка. Вже потім дізналися - Анатолія вбили на вулиці Інститутській. А хтось із протестувальників відніс тіло до Михайлівського собору.

Коли батько приїхав до Києва забирати сина, він побачив багато тіл з Майдану. Всі обгорілі, з чорними обличчями та руками. У Анатолія від кулі снайпера була розтрощена голова. Смерть була миттєвою, снайпер не лишив жодного шансу на порятунок. Лікарі рекомендували ховати хлопця у закритій труні, але батьки не погодилися. Щоб довезти тіло додому, голову скріпили бинтами. З особистих речей батькові віддали тільки дерев'яний хрестик, який мав при собі хлопець.
ПРОЩАННЯ
О першій годині ночі 21 лютого на Київській трасі дублянці, приблизно 600 чоловік, із запаленими лампадками зустрічали свого земляка, героя України.

Поховали Героя 22 лютого.

Похоронна процесія з тілом Анатолія прийшла з його рідного дому до будинку міської ради.

Подвір'я міської ради заповнили тисячі народу. Приїхали попрощатися з героєм Народні депутати України, депутати Львівської обласної ради та Жовківської районної ради, професорський та викладацький склад Львівського аграрного університету, спортивний гандбольний клуб "Галичанка" зі Львова, студенти вузів, мешканці м.Дубляни та Львова, із навколишніх сіл та із м.Жовква. Приїхав і голова міської ради м. Львова Андрій Садовий.

Панахида відбулася у приміщенні міської ради, а прощання з Героєм України Анатолієм Жаловага на дворі, тому що кілька тисяч народу це приміщення просто не прийняло б.

Більше десятка священиків на чолі із Архієпископом Львівським читали Євангеліє, а також відправили відправили Панахиду у місцевій церкві.

Похоронили Анатолія Жаловага на цвинтарі рідного міста Дубляни під залпи самооборонівців та гімн України.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:

МФО 325570
рахунок 2620644378
ІПН 2173902189
Райффайзен Банк Аваль
Отримувач:Жаловага Лариса Яківна

________________________

Рідні досі не знають деталей смерті, та за яких обставин куля влучила у голову їхньому сину. Тож просять свідків, якщо впізнають Анатолія, розповісти батькам про останні хвилини його життя.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага дубляни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага євромайдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій жаловага львів

# data[].attributes.attachment_link.title
Анатолій Жаловага Небесна Сотня | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЖАЛОВАГА АНАТОЛІЙ ГРИГОРОВИЧ 13 березня 1980 - 20 лютого 2014 будівельник, учасник Революції Гідності, Герой України Анатолій народився в місті Львові 13 березня 1980 року. Коли йому було півроку родина переїхала жити в м. Дубляни Жовківського району, Львівської області. З дитячого віку захоплювався спортом і після 8-го класу вступив до Львівського училища фізичної культури, хотів присвятити своє життя професійному спорту.

# data[].attributes.headline
Володимир Же

# data[].attributes.body
Володимир Жеребний (с. Вишня, Городоцький район, Львівська область, 28 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВОЛОДИМИР МИКОЛАЙОВИЧ ЖЕРЕБНИЙ
6 жовтня 1985 року - 20 лютого 2014
працівник коледжу, учасник Революції гідності, Герой України
ЖИТТЄПИС
Володимир Жеребний народився 6 жовтня 1985 року в селі Вишня Городоцького району, на Львівщині. Пізніше сім"я переїхала до сусіднього міста Рудки, Самбірського району. У селі Бочали проживали його дід з бабою, які оселились тут у 1946 році після депортації з Лемківщини. Батько Героя працював міліціонером, а мама їздила на заробітки, щоб забезпечити краще життя для Володимира і його молодшої сестри.

З 1991 по 2001 рр. Герой навчався у місцевій Рудківській СЗШ. З відзнакою закінчив 9 клас, любив математику, фізику, особливо історію, багато читав і все намагався осмислити. Гарно декламував поезію Тараса Шевченка. Його запам'ятали у шкільній виставі в образі великого Кобзаря. Однокласники згадують - скромний і співчутливий хлопець, правдолюб, людина слова, виконавчий і справедливий, вимогливий до себе і інших, послідовний у своїх діях.

"Він з самого дитинства був у нас патріотом, - розповідає Микола Федорович. - Ми йому давали кишенькові гроші, щоб він пиріжка купив в школі. А він їх тихенько відкладав, щоб придбати книгу. Історія України цікавила його найбільше".

Потім Володимир вступив у Вишнянський коледж Львівського національного аграрного університету. Після закінчення коледжу, залишився у ньому працювати, відповідав за студентське самоврядування. Заочно закінчив Львівський національний аграрний університет.

Матіяш Юрій і Уніят Роман жили з Володею в одному будинку. Пригадують, як тільки по телебаченню показали кадри розправи над студентами 30 листопада 2013 року, Володимир Жеребний зразу ж сказав, що треба їхати до Києва і почав організовувати знайомих на Майдан.

Друзі та колеги впевнені: на Майдан Володимира Жеребного спонукало поїхати загострене відчуття справедливості.
МАЙДАН
На Майдані активіст був з самого початку. Володимир вважав, що відстоювати майбутнє України - його борг. Він взяв відпустку у Вишнянському коледжі, де працював, і 2,5 місяці, з невеликими перервами, був на Майдані. В Києві зустрічав Новий 2014 рік.

На Різдво приїхав додому. Побув чотири дні, взяв відпустку за власний рахунок і знову рушив до Києва. " На Водохреще він взагалі не приїхав", - з прикрістю згадує батько Героя Небесної сотні Микола Федорович.

Коли ситуація на Майдані стала критичною, батько не міг знайти аргументів, щоб вмовити сина повернутися. Володимир порад не слухав. Навпаки закликав батька збирати друзів та рушати до Києва. Мамі, яка в телефонній розмові благала сина їхати додому, він сказав: "Україна в небезпеці, мамо. Я тут за тебе і за себе".

З перших днів, кажуть хлопці, Володимир казав, що мирно ситуація в Україні не розв'яжеться, що мусить бути справжня боротьба. Він усвідомлював, яку ціну треба буде заплатити за право бути вільною людиною у вільній державі. Разом з своїми побратимами стояв на нелегкій варті щодня на барикадах: 6 годин на Грушевського, 6 годин - на Інститутській. Коли востаннє їхав на Майдан, друзі запитали: чого їдеш в Київ, там затишшя. Володя відповів, що був з хлопцями на Майдані з самого початку і буде з ними до кінця, до перемоги.

Юрій, друг Володимира, знав його з дитинства. Перший раз в Київ їхали також разом, проте опинилися в різних сотнях.
"Володимир завжди мав про все власну думку. Відстоював її. Я сьогодні читаю про героїв Небесної сотні і помічаю, що майже всі вони мали загострене почуття справедливості. От і Володя за правду горою стояв, і поклав життя за неї"... ЗАГИБЕЛЬ
Вранці 20 лютого Володимира Жеребного було вбито на вулиці Інститутській - снайпер влучив йому в сонну артерію. Убивця не залишив жодного шансу врятувати йому життя.

22 лютого о 3:00 тіла Володимира та ще одного Героя Івана Бльока, у супроводі трьохкілометрової колони автомобілів, були привезені в Городок, де їх зустріли тисячі мешканців міста. Самбірський автомайдан супроводжував автомашину з домовиною Володимира Жеребного зі Львова до Самбора, вночі вона прибула у Рудки.

Похорон загиблого активіста відбувся у неділю, 23 лютого 2014, о 14:00 у рідному місті Рудки. Попрощатись з Героєм прийшло більше тисячі людей.

Поховано Володимира Жеребного на міському цвинтарі, в обряді поховання взяли участь більше тридцяти священиків Самбірського, Городоцького та Дрогобицького районів.
"Він лише починав жити, будував плани, хотів ремонт розпочати. Останнім часом таким радісним був, - говорить батько Героя. - Зараз, коли бачу його речі... Неможливо той біль передати".
За гроші, які небайдужі перераховують батькам Героя Небесної Сотні, вони хочуть побудувати капличку. "Люди туди зайдуть, помоляться, слово добре про Володю скажуть, і нам з дружиною на душі від того трохи стане легше", - каже Микола Федорович.

Єдине про що зараз моляться батьки Героя Небесної Сотні, щоб смерть їхнього сина та його побратимів не була даремною.
ПАМ"ЯТЬ
* 27 травня у селі Вишня Городоцького району на честь Героя Небесної сотні Володимира Жеребного, який загинув під час Революції гідності у місті Києві при вході до Вишнянського коледжу Львівського національного аграрного університету відкрили меморіальну дошку

* 30 травня 2014 року на фасаді Рудківської школи встановлено меморіальну дошку Володимиру Жеребному. Його портрет, а також загиблого побратима по Майдану з Рудок Вололодимира Топія на міському меморіалі "Слава борцям за Україну" доповнив галерею національних героїв - Степана Бандери, Романа Шухевича, Євгена Коновальця.

* 17 липня на пленарному засіданні ХХХІV сесії Самбірської районної ради Львівської області депутати прийняли рішення про присвоєння Рудківській СЗШ І-ІІІ ст. імені героя Небесної сотні Володимира Жеребного.

* Сторінка Героя в соцмережі

РЕКВІЗИТИ
Допомогти родині можна через рахунок в Райффайзен Банк Аваль
МФО 325570
рахунок 2620044372
ІПН 2153416957
Отримувач: Жеребний Микола Федорович (батько)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний  загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний рудки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний вишня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний євромайдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир жеребний вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кривавий четвер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Жеребний Небесна сотня | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ВОЛОДИМИР МИКОЛАЙОВИЧ ЖЕРЕБНИЙ 6 жовтня 1985 року - 20 лютого 2014 працівник коледжу, учасник Революції гідності, Герой України ЖИТТЄПИС Володимир Жеребний народився 6 жовтня 1985 року в селі Вишня Городоцького району, на Львівщині. Пізніше сім"я переїхала до сусіднього міста Рудки, Самбірського району.

# data[].attributes.headline
Роман Варени

# data[].attributes.body
Роман Варениця (с. Старий Яр, Яворівський район, Львівська область, 35 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
РОМАН МИХАЙЛОВИЧ ВАРЕНИЦЯ
14 грудня 1978 - 20 лютого 2014
будівельник, активіст Революції гідності, Герой Небесної сотні, Герой України

Народився в Старому Ярі. Роман - середнiй iз трьох синiв у сiм'ї вчительки математики та iнженера. Закiнчив школу в Новояворівську, а потім Дрогобицький педунiверситет, вивчився на математика і пiшов вчителювати на рiдну Яворiвщину, у вiддалене село Смолин. Роман був учителем дружини ще одного Героя Небесної Сотні Віталія Коцюби.
"Як учитель, Роман мене перевершив, - визнає мати Ганна Iванiвна. - Умiв дуже доступно подати матерiал, а в математицi це якраз важливо. Та вчительська зарплата в нашiй державi копiйчана, тож Роман оселився у Новояворiвську i став пiдробляти ремонтами".
Батьки розповідають, що після Нового року Роман повинен був їхати на заробітки в Москву. "У нього і квитки вже були на 8 лютого. Але коли в Росії прийняли закон, що можна працювати тільки три місяці, до Москви поїхала лише частина бригади. Інші хлопці, в тому числі і Роман, повинні були їхати їм на зміну".

Коли плани змінилися, Роман поговорив з друзями, і вони разом вирішили їхати на Майдан. Батьки ж думали, що син знаходиться на роботі у Львові. Вже в дорозі він подзвонив батькам і пояснив, що він мусить діяти саме так.
"Ця новина для мене була, як грім серед ясного неба. Він ні теплого одягу, ні їжі не взяв, - згадує мама Романа, Галина Іванівна. - Я благала його, щоб пізніше поїхав. І батько просив перечекати небагато. Але він нас не послухав".
Разом з Героєм Небесної Сотні в Київ виїхало сімдесят людей. Мешканці Новояворівська розповіли, що Роман підсів до земляків у автобус, після роботи у Львові та дуже радів, що для нього залишили ще одне місце. Попутники пригадують, що герой всю дорогу молився.

Оскільки в Києві транспорт не працював, а співробітники ДАІ блокували проїзд автобусів, вранцi Роман з побратимами йшов пiшки до центру столиці. Коли дійшли до Майдану, відразу ж записалися в сотню.

"Ситуацiя того дня якось заспокоїлася. Роман зустрiв тiтку, чоловiкову сестру. Пам'ятаю, я по телефону сказала синовi, щоб не йшов на передову. А вiн у вiдповiдь: "Добре, все буде добре..." Це була остання наша розмова". - згадує мама Героя.

20 лютого Роман iз тiткою працював на барикадi. Вона носила брукiвку, вiн - шини. Та коли почався наступ на Інститутській, Роман був у перших рядах, із захисту мав тільки каску. Коли снайпери почали стріляти, побратим з передової дав йому в руки щит. Але вже за декілька секунд снайпер поцілив у Романа двома кулями. Одна влучила в серце. Шансів вижити не було...

Поховали героя у рідному селі Старий Явір. Цілу ніч на 23 лютого до воріт отчого дома односельці несли вогники лампадок, щоб вшанувати пам'ять Романа. Попрощатись з Героєм прийшли сотні людей.
ВШАНУВАННЯ
* 7 квітня 2014 року рішенням Яворівської районної рада Львівської області Роману Варениці присвоєно звання "Почесний громадянин Яворівського району" (посмертно);

* 11 червня 2014 року на фасаді Новояворівської школи розмістили меморіальну дошку в пам'ять про Романа Вареницю та Віталія Коцюбу, які навчались в цій школі.

* 8 липня 2014 року рішенням Новояворівської міської ради йому присвоєно звання "Почесний громадянин міста Новояворівська" (посмертно).

* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Роману Михайловичу Варениці посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Райффайзен Банк Аваль
МФО 325570
р/р 2620344375
ІПН 1910307504
Отримувач: Варениця Ганна Іванівна (мама)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман варениця новояворівськ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Варениця | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
РОМАН МИХАЙЛОВИЧ ВАРЕНИЦЯ 14 грудня 1978 - 20 лютого 2014 будівельник, активіст Революції гідності, Герой Небесної сотні, Герой України Народився в Старому Ярі. Роман - середнiй iз трьох синiв у сiм'ї вчительки математики та iнженера. Закiнчив школу в Новояворівську, а потім Дрогобицький педунiверситет, вивчився на математика і пiшов вчителювати на рiдну Яворiвщину, у вiддалене село Смолин.

# data[].attributes.headline
Роман Точин<

# data[].attributes.body
Роман Точин (м. Ходорів, Жидачівський район, Львівська область, 43 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТОЧИН РОМАН ПЕТРОВИЧ
6 серпня 1970 - 20 лютого 2014

Роман від перших днів був на Майдані. Приїхав 1 грудня, після побиття студентів силовиками. Лише одного разу приїжджав додому, коли захворів. 5 днів пролікувався - і повернувся на барикади. Ті, хто близько його знали, кажуть, що він був великим патріотом і революціонером, справжнім авторитетом для своїх бойових побратимів.

Родом Герой з м. Ходорів, Жидачівського району, Львівської області.
Вдома Роман був підприємцем, займався будівельними євроремонтами. З дружиною виховували двоє дівчаток, одна - дев'ятикласниця, інша - студентка. Побудував хату, але закінчити її не встиг.

Герой був сиротою: батько у ранньому віці помер, мати Леся, медсестра, виховувала їх з братом сама. А тепер мама втратила люблячого сина, який доглядав за нею, а його доньки теж залишились без батька.

Сотня Романа Точина охороняла першу, Львівську барикаду на Інститутській вулиці.
Там він і загинув. 20 лютого куля снайпера влучила йому в голову, коли він намагався врятувати поранених побратимів...

21 лютого 2014 друзі востаннє принесли його до барикади - попрощатися, а 23 лютого у місті Ходорові провести Романа в останню путь прийшли тисячі людей.

Тужливою піснею „Плине кача по Тисині", що стала поховальним гімном майданівців, розпочалося прощання із загиблим Героєм за участі двох десятків представників духовенства. Згодом багатотисячне колона вирушила містом до місцевого храму св. Косми і Дам'яна, містом линуло хвилююче „Герой!", „Герої не вмирають!".

Завершилася церемонія прощання із Героєм Майдану сальвою у виконанні побратимів, учасників історико-пошукового товариства „Пам'ять" та Державним Гімном України.

Ходорівської міська рада ухвалила рішення щодо ініціювання присвоєння імені цього Героя Майдану Ходорівській школі №3, де навчався Роман та назвати його іменем одну із вулиць міста.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картковий рахунок Приватбанку
5168 7572 3750 4982
Точин Лілія Любомирівна (дружина)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин ходорів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин реквізити родини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин львівщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман точин діти

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман ТОЧИН | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ТОЧИН РОМАН ПЕТРОВИЧ 6 серпня 1970 - 20 лютого 2014 Роман від перших днів був на Майдані. Приїхав 1 грудня, після побиття студентів силовиками. Лише одного разу приїжджав додому, коли захворів. 5 днів пролікувався - і повернувся на барикади. Ті, хто близько його знали, кажуть, що він був великим патріотом і революціонером, справжнім авторитетом для своїх бойових побратимів.

# data[].attributes.headline
Юрій Паращук

# data[].attributes.body
Юрій Паращук (м. Тальне, Черкаська область, 47 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПАРАЩУК ЮРІЙ ГРИГОРОВИЧ
1 липня 1966 року, - 20 лютого 2014 року
громадський активіст, волонтер Євромайдану

Народився в м. Тальне, Черкаської області. В сім'ї дітей було всього четверо: він і три сестри. Після закінчення школи Юрій виїхав у Харків. Там Юрій працював столяром , був релігійною людиною та патріотом. Деякий час працював в Москві, але навіть там завжди принципово говорив українською.

Поїхав на Майдан, бо відчував, що це його місія від Бога.

- Незадовго до цього Юра був у нас в гостях, зайшла суперечка про Майдан - чи потрібно їхати, - згадує друг Героя Олег- І тоді Юра сказав: "Я відчуваю, що повинен бути там, це моя місія від Бога".

Юрій Паращук їздив на Євромайдан до столиці двічі: на самому початку подій, у грудні минулого року, і в "чорний вівторок" 20 лютого теж був в епіцентрі трагічних подій.

Юрій проривався до Києва на автобусі разом з іншими харків'янами, їх постійно гальмували на блокпостах. Чоловік просив усіх, хто телефонував йому в той день, помолитися за те, щоб вони могли благополучно дістатися.

На Майдані разом з іншими активістами рятував поранених, не маючи жодних захисних засобів, навіть шолома.
20 лютого 2014 року на Майдані Незалежності у Києві його вбила снайперська куля. Снайпер поцілив йому в потилицю під час відступу силовиків із барикад на вулиці Інститутській.

У Юрія залишилася мати Юлія Іванівна (живе у Тальному, перед цим перенесла інсульт), син Ярослав від першого шлюбу, дружина і дві прийомні доньки.

Про смерть чоловіка, дружина Героя Ольга дізналася від священика Михайлівської церкви, він відспівував Юрія та інших загиблих, коли задзвонив телефон. Батюшка витягнув трубку з кишені загиблого і на прохання жінки покликати Юрія сказав: "Він загинув".

Прощання з загиблим відбулось на центральній площі м. Тальне.
На прощання з воїном Небесної сотні вийшло майже все місто - більше трьох тисяч людей. Панихида відбулася в одній із найгарніших церков Черкащини - Свято-Петропавлівському храмі. Потім прощальна хода пройшла містом. Біля будинку культури відбувся мітинг. Юрія Паращука згадували як людину, яка була і по духу, і по діям справжнім українцем.

Юрія Паращука поховали на цвинтарі в Тальному.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрий паращук тальное

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук прощання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук харків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук загинув погиб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій паращук родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрий паращук харьков

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій ПАРАЩУК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ПАРАЩУК ЮРІЙ ГРИГОРОВИЧ 1 липня 1966 року, - 20 лютого 2014 року громадський активіст, волонтер Євромайдану Народився в м. Тальне, Черкаської області. В сім'ї дітей було всього четверо: він і три сестри. Після закінчення школи Юрій виїхав у Харків. Там Юрій працював столяром , був релігійною людиною та патріотом.

# data[].attributes.headline
Ігор Ткачук<

# data[].attributes.body
Ігор Ткачук (м. Знам'янськ, Калінінградська область, Росія, жив у с. Велика Кам'янка, Коломийський район, Івано-Франківська область, 38 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТКАЧУК ІГОР МИХАЙЛОВИЧ
1 вересня 1975 - 20 лютого 2014

активіст Революції, будівельник

Ігор Ткачук народився та мешкав у селі Велика Кам'янка. Воїн Небесної сотні отримав освіту слюсаря та служив у армії. Якщо хтось потребував допомоги у селі, завжди допомагав. Дуже любив своїх трьох дітей. Хотів для них кращого життя. Заробляв гроші де тільки міг. Їздив по Україні у пошуках роботи, працював будівельником.

Ігор був пізньою і дуже бажаною дитиною у сім'ї. Один син у батька. На жаль, тато важко захворів і, не доживши кількох днів до весілля улюбленого сина, помер. У героя залишились 82-річна мама.

Свою кохану Ігор любив і шанував. Одружився, повернувшись з армії. Йому було 19, а його половинці - 16. Дружина Марія була за ним, як за кам'яною стіною, відчувала себе захищеною. Чоловік допомагав і в господарці, і у вихованні дітей. Вважав, що сім'я - найважливіше у житті кожної людини. Другом найкращим у нього була дружина. З нею ділився, з нею радився. Старалися не розлучатися, тому і на заробітки їздили разом.

З кожним роком стосунки пари міцніли і ставали тільки теплішими. Навіть у телефонах один одного вони були записані "коханий" і "кохана". Марія щодня згадує багато приємних моментів, які говорили їй про щиру любов чоловіка.

Ігор дуже хотів, аби його діти - син Євген (17 років), донька Іванка (12 років), і маленький синок Денис, якому 10 лютого виповнився тільки один рочок, були щасливими, аби були гідними людьми. Вчив, що треба бути добрими до оточуючих, і тоді до них теж відноситимуться добре. Діти завжди слухали батька, який для них був авторитетом

Ігор був милосердним: як бачив потребуючу людину, то останні гроші б віддав. Ніколи не відмовляв у допомозі іншим, на перше ж прохання кожного би обігрів, нагодував. Матеріальне не було для нього важливим.

Сім'я не жила заможно, проте Ігор завжди купував дітям подарунки. Він старався, аби вони мали все, чого сам у дитинстві потребував.

- Пам'ятаю, як прийшли до тоїво хати жити в літі. Одної стіни не було взагалі. Вдень трохи порозгрібали. А вечором спати лягли майже просто неба. Зранку прокидаємося від того, що люди ходять по дорозі, трактори їздять. І то все видно. Я до чоловіка притулилася і кажу: Ігоре, дивися, ми - бомжі. А він мене обняв сильно-сильно, і давай заспокоювати: "Не переживай, все у нас буде - і хата, і в хаті", - розповідає дружина Героя.
-Все життя старався робити, щоби я не відчувала нужди. Не часто ходив до церкви, але любив Біблію читати. Казав, що чоловік має жінку любити, як своє тіло. Якщо тілу холодно, то й жінку треба вбрати, якщо голодне, то й жінку нагодувати треба. Не раз казала йому: Ігоре, зима надворі, а ти в кросовках ходиш. Давай чоботи тобі купимо. А він: нащо мені чоботи? Коби діти мали в чому ходити і ти. А мені і кросовків вистачить... Ігор Ткачук був прекрасним батьком, люблячим чоловіком та відданим патріотом України.

Саме тому і поїхав на Майдан, як сам казав, аби відбулися зміни на краще. Герой не міг змиритись із бандитською владою.

Ігор на Майдані був двічі. "10 лютого його наймолодшому синочку виповнився рік, тож Ігор повернувся з Києва. Але, коли почались 18-го лютого наступи і жертви, він простояв до вечора біля телевізора, навіть не присівши, а ввечері рушив на Київ разом з другом із Коломиї.

" Казав, що совість не дозволяє бути тут, коли у столиці таке відбувається. Потрібно боронити Україну ", - пригадують про Героя України.

20-го лютого в 8.00 він подзвонив дружині Марічці та сказав, що після важкої оборонної ночі йде нарешті спати. А в 12.00 їй подзвони невідомий з телефона Ігоря і повідомив, що його вже немає серед живих...куля пройшла через скроню, шансів не було...

У неділю, 23 лютого, відбувся Героя у рідному селі. Мешканці Коломиї, Великої Кам'янки та інших прилеглих сіл прощалися із Героєм України під синьо-жовтими прапорами із вигуками "Герої не вмирають". Охочих провести загиблого в останню путь було більше тисячі.

На похороні час від часу лунають похоронні марші. В руках людей - квіти з чорними стрічками, на очах - сльози. Крізь музику було чути плач жінок. Невимовно важко було дивитися на чоловіків, товаришів із Майдану, які ледь стримувалися, аби не заплакати. Їх було чимало, всі пов'язані жовтими шарфами. Багато з них особисто не знали Ігоря, але всі вважали своїм обов'язком провести Героя України в останню путь...

-  Тато...Він не був жорстокий. Якби був живий і мав шанс помститися Януковичу, нічого йому не зробив би. Просто підійшов, глянув в очі і сказав: "От, і нащо то все було?" Але якби на тому Майдані постраждав хтось із нас, порвав би його на шматочки... - каже старший син Євген.
_______________

Родині допомагає пережити втрату вся Україна. Для тих, хто безпосередньо хоче підтримати осиротілу сім'ю - є координаційна група в фейсбук "Допомога родині Ткачуків"
Для фінансової допомоги:

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Банківські реквізити дружини загиблого Ткачук Марії Іванівни:
Назва банку: Івано-Франківська філія КБ "ПриватБанк"
МФО: 305299
Код ЗКПО: 14360570
Рахунок: 29244825509100
Призначення платежу: для зарахування на рахунок
5168757229763935
Ідент.код 2864621827

Картка ПриватБанк
Ткачук Марія Іванівна
5168 7572 2976 3935

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук кам'янка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук шепетівка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ігор ткачук реквізити

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Ткачук | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ТКАЧУК ІГОР МИХАЙЛОВИЧ 1 вересня 1975 - 20 лютого 2014 активіст Революції, будівельник Ігор Ткачук народився та мешкав у селі Велика Кам'янка. Воїн Небесної сотні отримав освіту слюсаря та служив у армії. Якщо хтось потребував допомоги у селі, завжди допомагав. Дуже любив своїх трьох дітей. Хотів для них кращого життя.

# data[].attributes.headline
Володимир Зу

# data[].attributes.body
Володимир Зубенко (м. Харків, 22 роки)

# data[].attributes.headline
Іван Пантелє

# data[].attributes.body
Іван Пантелєєв (с. Дмитрівка, Ясинуватський район, Донецька область, 32 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ІВАН МИКОЛАЙОВИЧ ПАНТЄЛЄЄВ "КРЕМАН"
1 грудня 1981 - 20 лютого 2014

учасник Революції, рок-музикант

Іван Пантєлєєв народився в Краматорську, але останнім часом жив в селі Дмитрівка в Донецькій області. Доглядав за 90 - річною бабусею, дивився за грядками, а влітку ще й розважав трьох племінників.

"Я ніколи не зустрічав у своєму житті такого доброго парубка, який би самі юні роки присвятив тому, що цілодобово доглядав би за літньою людиною", - говорить чоловік сестри Івана.

Ваня відучився два роки на психології, але ВУЗ не закінчив, захоплювався музикою, був рок- музикантом групи "Небо мінуса". Іван мріяв про те, що група буде відомою, а його пісні популярними...А ще вивчитись на історика, але не склалось.
МАЙДАН
Іван поїхав до Києва 10 грудня після того, як побачив по телевізору, як зачищали Майдан в ніч на 30 листопада.

"Він шкодував про те, що не поїхав раніше, - каже сестра Івана Світлана. - Ваня говорив, що там образили людей, і він хоче допомогти їм, захистити. Тому й поїхав".

У Краматорську у Івана залишилося багато друзів. Один з них, Володимир, каже, що вони з Ванею збиралися разом їхати до Києва, але потім хлопець не зміг вирушити на Майдан, а Іван виїхав один. Перед від'їздом він сказав другові: "Вова, я відчуваю, що я повинен бути там".

Друзі хлопця кажуть, що Ваня був патріотом, він хотів допомогти людям, які стояли на Майдані. За словами Володимира, ніякої зброї у його друга не було...

Більше двох місяців краматорчанин провів у Києві в надії змінити майбутнє України на краще.

Весь час, поки Ваня був у Києві, він жив у наметі на вул. Інститутській. У День святого Миколая йому подзвонили рідні і запропонували повернутися, на що він відповів: "Тут побили дівчинку - журналістку, ми допомогли їй. Я не можу повернутися. Я повинен бути тут".

Там же він познайомився з Володимиром Чаплинським з Обухова. Чоловіки здружилися, допомагали протестуючим, разом їздили додому до Володимира і його родини. Обоє входили до першої сотні, але їхній намет називали "паровоз анархія", тому що серед них не було головних, всі були рівноправними, а слухали всі тільки свого десятника.

Коли " Беркут " пішов у наступ, відтіснивши протестуючих, Іван розповідав про це сестрі і з жалем зазначив: "Тепер у нашому наметі ночують " вони", маючи на увазі військових.

За кілька днів до загибелі Іван зателефонував другу і сказав, що за чутками, очікується наступ "Беркута". "Може, не побачимося більше", - сказав тоді Ваня, але його друг не знав ще, чим обернуться ці слова і тільки спробував підбадьорити товариша...

Востаннє Ваня вийшов на зв'язок із сестрою вранці 19 лютого. Тоді він сказав: "Ну,нічого, не хвилюйся. У мене все добре. Нас тут на ніч поселили люди".

Наступного дня Ваня загинув. Його вбили пострілом у серце на вул. Інститутської. Того ж дня в результаті поранення в шию загинув і його друг Володимир, з яким вони весь час були разом на Майдані.

Шансів вижити у Івана не було. В його тілі було сім кульових поранень...

Прощались з Іваном на Майдані, поховали Героя 25 лютого в селі Дмитрівка.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Картка Приват Банк
5168 7572 2400 9979
Пантелєєва Людмила Іванівна (мама)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
иван пантелеев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
паравох анархія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван пантєлєєв загинув

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван ПАНТЄЛЄЄВ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ІВАН МИКОЛАЙОВИЧ ПАНТЄЛЄЄВ "КРЕМАН" 1 грудня 1981 - 20 лютого 2014 учасник Революції, рок-музикант Іван Пантєлєєв народився в Краматорську, але останнім часом жив в селі Дмитрівка в Донецькій області. Доглядав за 90 - річною бабусею, дивився за грядками, а влітку ще й розважав трьох племінників.

# data[].attributes.headline
Устим Голодн

# data[].attributes.body
Устим Голоднюк (м. Збараж, Тернопільська область, 19 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УСТИМ ВОЛОДИМИРОВИЧ ГОЛОДНЮК

12 серпня 1994 - 20 лютого 2014
Студент, учасник Революції Гідності, боєць 38 сотні Самооборони Майдану, Герой Небесної сотні, ГЕРОЙ УКРАЇНИ

Народився і виріс Герой у м. Збараж Тернопільської області. Маленького Устима ще з дитинства вабила ідея захищати рідну країну. У сім - десять років він ліпив з пластиліну фігурки солдатиків різних армій та з різних історичних подій, і влаштовував баталії. У нього вдома навіть було мініатюрне місто - з будинками, деревами, автомобілями, фігурками людей. А ще ліпив козаків зі списами та шаблями, повстанців.

Всі дивувалися, звідки у дитини виник талант. А вже тоді в Устима з'явилася мрія стати військовим, захищати свій народ. Можливо, причина була закладена в його ім'я, адже "Устим" від латинського "юстус" - справедливість.

З самого дитинства Устим захоплювався історією України, любив своє місто і години проводив у Збаразькому замку. Навчаючись у молодших класах, він закохався у малювання. У школі збереглися малюнки Устима. Хлопчик малював українські хати під солом'яними стріхами, синє небо. Майже всі вони на патріотичну тематику.

Знайомі сміялись і стверджували, що недарма його назвали в честь Устима Кармелюка. А він відповідав, що теж обов'язково с тане Героєм.

Батьки подавали приклад, що треба і варто відстоювати свої права, боротися до кінця - прабабуся Михайлина була однією з перших союзянок, а тато Володимир Голоднюк студентом голодував на Майдані у 1991 році.

У 2011 р. Устим закінчив Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут. Навчався у "Бережанському агротехнічному інституті" на 3 курсі. У вільний час займався пауерліфтингом та бодібілдингом. Мріяв вступити до лав МВС.

Устим, за словами друзів, був дуже хорошою людиною, вірним другом, надзвичайно добрим до своєї дівчини. Вони були разом два роки, і Устим мріяв одружитися з коханою. Будував плани на майбутнє. Але почалась Революція...

"Він побачив повідомлення про зрив асоціації та спитав мене, що йому робити. Їхати на Майдан чи чекати, коли там збереться народ, - ділиться спогадами кохана Устима Марія. - Я, довго не думаючи, відповіла, що треба їхати, що сидіння вдома не дасть результату. Він поїхав 21 листопада".
МАЙДАН. 30 ЛИСТОПАДА
Устим одразу записався до волонтерів, організовував та брав активну участь в охороні Майдану, а потім приєднався до Демократичного Альянсу, допомагав і робив все, що було в його силах.

Події 30-го листопада були складними для Устима - після ночі розгону йому наклали на голові 12 швів і він, як і інші учасники протесту, ховався в Михайлівському соборі. На Устима навіть завели кримінальну справу, коли він подав заяву про побиття в прокуратуру.

Батько забрав сина додому, але вже за два тижні Устим знову був у Києві. Ніщо не могло його стримати, а на прохання сестри бути обережнішим відповів: "Я стою тут і заради тебе".

Від поїздок у Київ його не могли відговорити ні батьки, в яких був єдиним сином, ні родичі. Хлопець був впевнений, що саме із ним точно не станеться нічого. Казав:
"А хто, коли не я? Я хочу, щоб були зміни в країні, я хочу, щоб мої діти жили в іншій країні, не такій корумпованій, а в європейській. Де існує право, де людина - це є цінність". БЛАКИТНА ООН-івська КАСКА
Після силового розгону студентів, Устим попросив у тата дозволу остригти собі козацького оселедця. Адже за козацькими звичаями остригти оселедця міг тільки той, хто був у бою. А ніч 30 листопада стала справжнім боєм для захисників Майдану, тому батько йому цей дозвіл надав.

Згодом купив собі уніформу, нашив українські шеврони, синьо-жовтий стяг, знак групи крові.

Але найсимволічнішим для Устима стала миротворча ООН-івська каска. Він сам її перефарбував у блакитний колір миру. Цю каску він вважав своїм оберегом. Хотів довести, що він - не екстреміст. "Ну, який я екстреміст?" - обурювався, коли чув, як на Сході України лякали кровожерливими бандерівцями. Адже на Майдан він прийшов виключно за мирний протест.

Але, коли стало зрозуміло, що потрібно захищати людей, Устим прийняв рішення вступити у сотню Самооборони Майдану.
САМООБОРОНА
Устим належав до 38-ої сотні, а перед тим був у першій, яку розбили на вул. Грушевського, і у 19-тій, яку розбили у Маріїнському парку...

Всі його друзі знали, там де постріли і рвуться гранати - там Устим. Він завжди був на передовій - рішучий, відчайдушний, сміливий.

На Грушевського в нього на грудях розірвалася граната, тоді його врятував бронежилет, в 20-градусний мороз, коли обливали з водомета, побратими обламували з його одягу кригу, а він усміхався: "Все буде файно!"

Був Устим на барикадах і тоді, коли вбили одно з перших Героїв Небесної Сотні - Михайла Жизнєвського.

У найнебезпечніші моменти, Устим просив побратимів кричати "НЕБО ПАДАЄ", бо піклувався про людей і не хотів їх лякати.

Устим захищав Майдан впродовж трьох місяців.
20 ЛЮТОГО. КРИВАВИЙ ЧЕТВЕР
Родичі розповідають, що Устим в Києві вибився з сил та дуже схуд. Тому батько поїхав за ним 19 лютого, аби хоч на декілька днів забрати додому. У житті Устим завжди рівнявся на батька, колишнього міліціонера. Питав поради, прислухався до настанов.

" Як громадянин, я його підтримував, а як батько - дуже хвилювався" - розповідає тато Устима. - "У нас з сином була домовленість, щоб він не "влазив" у політичні партії, ми підтримували Майдан як громадяни. Відвага і самопожертва сина перевернули мою свідомість".

Батько їхав на Майдан, щоб замінити свого сина на барикадах.

"Устим зустрів мене біля збаразького намету, похвалився формою, я поцілував його в оселедець. "Сину, я приїхав сваритися!" - пожартував, бо Устим мав приїхати додому", - продовжує батько. "Ми обійшли бойові позиції, довкола вибухали гранати, горіли коктейлі Молотова. О 3-тій ночі Устим пішов патрулювати, я ще до 5-ої ходив, бо не спалося, а вранці пішов на барикади".

Вранці 20 лютого син із батьком були кожен за своєю роботою. Старший Голоднюк потрапив під обстріл. Він носив поранених, будував барикади, подавав колеса, камені. Устим був на передовій.

Періодично батько дзвонив синові. О 9 вони ще говорили по телефону, а об 11 - мали їхати додому. Своїм побратимам юнак сказав: "Ще один раз йду в атаку і їду додому, хлопці, трохи відпочину". Але згодом Устим перестав відповідати на дзвінки.
ЗАГИБЕЛЬ
Коли почали стріляти на Інституцькій, Устим побіг в епіцентр подій. Все відбулося спонтанно. Ніхто не чекав контратаки активістів, їхнього натиску, прориву барикади.

Снайпери нещадно розстрілювали людей, і Устим кинувся допомагати забирати поранених до верхнього виходу станції метро Хрещатик... Але куля снайпера зупинила життя героя...

- Я шукав Устима під монументом, у КМДА, біля Лядських воріт - там було багато вбитих,- каже батько. - Довго шукав. Коли вже прийшов в Український дім, мені подзвонив депутат. Сказав, що Устим лежить у готелі "Україна". Там лежало 13 молодих хлопців, накритих простирадлами. 11 з них вбили пострілами в голову. Як було тяжко підняти ті простирадла...

Шансів вижити в Устима не було...Куля увійшла йому в потилицю, пробила голубу миротворчу каску і вийшла над правим оком...
ПРОЩАННЯ
Устима з Києва в Збараж привезли вночі в п'ятницю. Героя України зустрічали сотні машин. Люди виїхали на Збаразьке перехрестя, об'єднавшись у соціальних мережах. Ті, у кого не було транспорту, йшли пішки. Молодь запалила символічні вогнища з автомобільних шин. Автобуси, які їхали у той час з Тернополя на Майдан у Київ, зупинялися. Активісти разом з громадою Збаражчини зустрічали Героя Устима.

А у суботу тисячі людей йшли прощатися з Героєм "Небесної сотні" до Свято-Успенської церкви Збаража, що була відкрита цілу ніч. На варті біля брами з факелами стояли хлопці, з яким Устим пліч-о-пліч виборював кращу долю для своєї країни і які приїхали провести його в останню путь.

Несила було бачити в труні молодого юнака з "оселедцем" у військовй формі, накритого жовто-синім стягом. Він любив життя, Україну, міряв про краще майбуття для своєї держави, будував плани, мав кохану дівчину....але снайпер загасив його свічу. Гарячі сльози лили за Героєм батьки, рідні, близькі, знайомі і зовсім чужі люди. Знайшли в собі сили і приїхали на похорон Устима батьки вбитого снайпером 17-річного Назарія Войтовича.

У неділю Устима Голоднюка, якого в храмі відспівували кілька десятків священиків, похоронили під кущем калини на центральному кладовищі біля могил Січових стрільців, які теж загинули за волю України.

Труну Героя "Небесної сотні" несли побратими із 38 сотні Самооборони. Шлях до місця вічного спочинку молодь встеляла живими квітами. Багатотисячна колона людей проводжала Устима під вигуки: "Герої не вмирають!, "Тричі слава Герою України Устиму!", "Слава!", лунало над містом "Ой у лузі червона калина", краяли серце скорботні мотиви у виконанні духового оркестру. Коли труну з тілом Героя опускали в землю у небі гриміли постріли рушниць, а люди не переставали вигукувати: "Герої не вмирають"!

_________
Так склалося, що батьки розлучені, але Устим завжди був їхньою спільною гордістю. Маленька сестричка по батькові досі чекає свого Устима, якого так любила... А 8 серпня 2015 року в Устима народився братик, якого назвали Захаром.
ПАМ"ЯТЬ
* Бережинська міська рада присвоїла Устиму звання "Почесний громадянин міста Бережани" посмертно

* Міський сквер, який знаходиться між вулицями Вірменська та Академічна, перейменували в "Сквер Устима Голоднюка"

* На його честь названо 38 сотню самооборони майдану імені Устима Голоднюка, бійцем якої він був.

* 1 вересня відбулося урочисте відкриття меморіальної дошки на його честь на стіні збаразької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 імені Івана Франка та експозиції, приуроченої Героям Небесної сотні у шкільному музеї. Пам'ятний знак виготовлений львівськими майстрами на добровільні пожертви студентів і викладачів навчального закладу.

* Встановлено пам'ятну дошку на фасаді Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України"Бережанський агротехнічний інститут".

* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* В соцмережі створили групу пам'яті Устима Голоднюка

* Група пам'яті на facebook - Устим Голоднюк

* Особиста сторінка Героя в соцмережі

Батько Героя Володимир Голоднюк на сьогодні продовжує боротьбу сина і є волонтером і координатором громадської організації "Штаб Національного Спротиву Збаразького району", яка підтримує наших захисників на Сході України. Якщо бажаєте його підтримати

РЕКВІЗИТИ:
№ рахунку 26000055109726
ПАТ КБ ПРИВАТБАНК
ЄДРПОУ 39570509
МФО 338783
Призначення платежу - благодійна допомога для потреб АТО.
ВОЛОНТЕРСЬКА КАРТКА Приватбанку 5168-7572-9844-2890
Володимир Голоднюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк збараж

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк 30 листопада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк розігнали майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк блакитна каска

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк батько

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк інтерв'ю

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк вк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк голуба каска

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк оонівська каска

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
устим голоднюк мама

# data[].attributes.attachment_link.title
Устим Голоднюк | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
УСТИМ ВОЛОДИМИРОВИЧ ГОЛОДНЮК 12 серпня 1994 - 20 лютого 2014 Студент, учасник Революції Гідності, боєць 38 сотні Самооборони Майдану, Герой Небесної сотні, ГЕРОЙ УКРАЇНИ Народився і виріс Герой у м. Збараж Тернопільської області. Маленького Устима ще з дитинства вабила ідея захищати рідну країну.

# data[].attributes.headline
Роман Гурик 

# data[].attributes.body
Роман Гурик (м. Івано-Франківськ, 19 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ГУРИК РОМАН ІГОРОВИЧ
2 жовтня 1994 - 20 лютого 2014
студент, Герой Небесної Сотні, Герой України
ЖИТТЄПИС
Народився Роман у Івано-Франківську 2 жовтня 1994 року. Ще з дитинства він був дуже кмітливим хлопчиком, відвідував усі можливі гуртки. Батьки були просто захоплені його енергією - прийшовши з тренувань гімнастики, хлопець старанно показував їм усі напрацьовані вміння. Також ходив на плавання і на хореографію, з чотирьох років вивчав англійську.

Один з найяскравіших моментів - маленький семирічний хлопчик отримав дитячий розряд з плавання. Безумовно, він вирізнявся з-поміж інших своєю активністю, його завжди можна було побачити на шкільному концерті чи виставі. Роман був лідером. Йому легко було згуртувати друзів, зробити спільно з кимось яку-небудь важливу справу. Був авторитетом для близьких та друзів.

Навчався Герой в 23-й школі-ліцеї м. Івано-Франківська, у 10 класі екстерном здав іспити.
Він захоплювався біологією та астрофізикою. Роман десятками читав книги з психології. Він обожнював вчитуватись в помисли видатних особистостей про людину та її поведінку, вивчав патопсихологію. Тому після закінчення гімназії, Роман вступив на відділення психології філософського факультету Прикарпатського національного університету імені Стефаника.

Після першого курсу поїхав у Польщу до Щеціна вступати в морську академію - його вабили з дитинства море і кораблі. Там, при академії, знайшов курси польської мови. Їх успішно закінчив і в лютому 2014 року вже мав їхати туди на навчання. Однак у грудні 2013-го Польща ухвалила закон про відповідну оплату за навчання в морській академії, яка була занадто високою для сім"ї, і тому він продовжив навчання в Прикарпатському університеті.
"Роман зі мною завжди радився. Тату для нього разом вибирали. Хотів щось в національному стилі, в чорно-червоних кольорах. Набили йому вишиванку. Був пофарбований в різні кольори - зелений, жовтий, синій, білий. Стрижений коротко, з довгим волоссям, вибритий. Раз каже: мамо, хочу помалюватися назелено. Добре, думаю, поки зробить, то я морально підготуюся. Будить мене в 3 години ночі: "Глянь, як мені? Я дуже зелений?". Протираю очі, а він - як трава. Навіть на студентському квитку зелений".
Роман мав ще татуювання: на cонячному сплетінні - три зелені шпилі Карпат (перший - вищий, два інші - рівні), що означало "Батьківщина, родина і я"; на серці - лапа тигра, тобто "вмію за себе постояти". Найбільш оригінальним тату було слово "veto" на нижній губі зсередини.

Роботи Роман не цурався: працював у кав'ярнях, барах. А ще мріяв зробити вічний двигун. Його енергія заміняла б усі комунікації, за які люди платять гроші. "Мав розписано, як це все зробити. Хотів поміняти систему опалення, щоб можна було обійтися без російського газу. Мріяв, аби в державу ніхто не ліз", - розповіла дівчина Романа - Оля.

Герой дуже кохав свою дівчину, дбав про неї і допомагав у всьому. Востаннє вони бачились на День закоханих. Оля підтримувала його, адже Роман самостійно і свідомо вирішив боротись за їхнє майбутнє, за майбутнє для своєї сім'ї. А насамперед він хотів кращого життя для своїх менших сестер - 7-річної Христини і 5-ї річної Йордани.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Біля Романа завжди збиралося молоде товариство. Коли в Івано-¬Франківську почалися протести, він з друзями також брав у них активну участь.

"Розказували мені (думаю, викладачі були не завжди тим задоволені), що він міг легко збурити студентів одного-другого факультетів, що вони казали: "Не йдемо на пари - йдемо боротися за Україну!", - розповідає дідусь Героя. З деканату навіть просили батьків аби Романа перевели на заочне навчання через таку активність.
"Коли перебрали Івано-Франківську облдержадміністрацію, він також брав у тому активну участь. Бувало, по дві-три доби його не було вдома. Прийде додому, помиється, щось перекусить - і гайда далі... Ми стримували його з Наталкою, на що він завжди відповідав: "Дідусю, бабусю! Без мене там не обійдеться".
Батьки спочатку не хотіли відпускати сина у революційний Київ, "була паніка та істерика". Мама, зважаючи на свій дорослий вік, не знаходила потрібних слів, щоб Роман нікуди не їхав. Але його нічого не зупиняло. Він аргументував: "Мамо, Тобі подобається жити в такій країні? В тебе є Йордана і Христина, от зараз я справді розумію, що їхнє майбутнє ще гірше, ніж у мене...". Мама цього не коментувала, а просто запитала, що необхідне скласти йому в дорогу.

На Майдан майбутній герой Небесної сотні почав їздити ще з грудня. Їхав з батьком. Тоді хлопець сказав: "Тату, я маю зробити щось велике!"

17 грудня Рома написав: "Слава Україні! Я вже вдруге на Євромайдані в Києві, і чесно кажучи такого не чекав. Майдан перетворився на велике шоу і спосіб заробітку грошей. Люди приходять не заразди ідеї, а заради нових фотографій та безплатних харчів. Опозиція не розуміє, що їм потрібно робити.Вони закликають до безглуздих дій. Все, що на даний момент відбувається в Києві - це вистава. Мені соромно. Соромно за те, що наш народ знову здався..."

Хлопець розчарувався в перебігу революції, але не зупинився, а продовжував боротися за краще майбутнє. Був Герой на Майдані і у найлютіші морози. "Один тиждень побуде там, а потім на тиждень повертається додому. Він не хотів пропускати пари в університеті, а вже коли настали канікули, то мав більше часу", - згадує дідусь.

Востаннє Роман поїхав на Революцію 15 лютого разом з хрещеним. Обіцяв мамі взяти квиток на автобус і повернутись одразу після недільного віче в понеділок. На жаль, цей план не втілився в життя. У понеділок, 17 лютого, рух автобусів з Києва повністю перекритий. Герой продовжував залишатися на барикадах.

18 лютого Роман заспокоював рідних, що все з ним добре, що розбирає бруківку, складає у мішки для укріплення барикад. Ввечері Рома по телефону сказав, що стоїть у першому ряду, палить і кидає автомобільні шини, і просив не хвилюватись.

У середу 19 лютого зранку мама у розмові з сином повідомила, що знайомі беруть для нього білет, і щоб ввечері він виїжджав з Києва. Роман погодився, але при умові: "Якщо я приїжджаю, поїм, помиюся, переодягнуся і знову поїду назад. Я ж не можу сидіти вдома, коли тут таке твориться". Мама прийняла його ультиматум. Але все одно продовжувала періодично телефонувати на барикади до свого юного Героя. В той день Роман Гурик врятував не одне життя...

Але близько 18 години зв'язок із сином обірвався: "Абонент поза зоною досяжності".

"ЗАРАЗ АБО НІКОЛИ. ВСІ НА ГРУШЕВСЬКОГО. НА СМЕРТЬ!"
останній статус в соцмережі

Дома всі переживали, але надіялись, що у Романа просто сіла батарея. А вже вранці 20 лютого почали обдзвонювати знайомих з проханням допомогти розшукати сина на Майдані.

А він у цей час йшов з щитами прикривати побратимів, щоб забрати перших вбитих та поранених. Перед цими подіями хлопець на прапорі написав слова: "Борітеся - поборете". Саме у це вірив юнак.

Тому як забрали перші тіла, він відійшов до готелю "Україна", де, перепочивши якусь мить, кинувся знову на барикади. Але коли витягав свого пораненого побратима, потрапив під перехресний вогонь снайперів. Один стріляв з готелю "Україна", а другий вистрелив йому в скроню. Він ще встиг сказати своїм товаришам: "Я, Роман Гурик, - студент з Івано-Франківська" і вже не опритомнів. Вогнепальне поранення в голову, відкрита черепно-мозкова травма, велика рана та сильна кровотеча.

Лікар швидкої допомоги розповідає про той день: "По документу в его рюкзаке определили, что зовут его Гурик Роман. На внешность лет 25. Татуировки на теле. Рюкзачок с кедами и обертками от конфет. А на голове 10 на 7 см дыра с осколками черепа, опалеными волосами и кожей вокруг, ткань мозга. Диагноз: огнестрельное ранение в голову, открытая проникающая черепно-мозговая травма.

Пока я удерживала его руку, чтоб поставить капельницу, он безсознательно, рефлекторно, инстинктивно (т.к. он в коме вследствие тяжелой травмы) сжал мои пальцы в своей ладони. Я никогда не забуду этой, своего рода попытки удержаться за жизнь. Никогда не забуду этого последнего рукопожатия. Красный Крест и митингующие, которые задвигали Рому на носилках в нашу КСП напутственно кричали ему "Держись, пацан! Героям Слава!!!"

Лікарі кажуть, Роман після поранення жив ще півгодини. Поки його винесли з поля бою, доправили до лікарні, зробили трепанацію черепа, втратив багато крові. О 12.30 лікарі констатували його смерть.

Рідні довгий час шукали Романа, обдзвонювали лікарні і морги по всьому Києву. Впізнали його за татуюванням...

"Дідові брати 19-річними погинули. Були в УПА. Роман мав їхній дух. У батьківському селі є бункер викопаний. Син якось глянув на нього і сказав: "Хлопці йшли в бій без нічого, з однією піснею і вірою. І їх клали". Тепер так і Романа поклали. Він у нашій родині - шостий, хто голову положив за Україну."- каже мама Героя.
ПРОЩАННЯ
21 лютого Майдан прощався з Романом Гуриком.
"Я хочу, щоб усі почули, за що полягла наша дитина, - наголосив зі сцени батько Романа. - Він поїхав до Києва, щоб зробити нашу Україну світлою, щоб в Україні панувало добро, не було зла, щоб люди одне одного поважали і щоб ніколи не йшли одне на одного зі зброєю. Тільки заради цього він поїхав до Києва і там зложив свою голову за нас з вами, за нашу вільну Україну".
Поховання Героя відбулося 24 лютого в Івано-Франківську. З Народного дому "Просвіта", де впродовж кількох днів прощалися із загиблим юнаком, труну з тілом Романа Гурика принесли під адміністративну будівлю на вулиці Грушевського, студенти обривали пелюстки квітів, устеляючи ними шлях герою. Гімн Небесної сотні "Пливе кача" лунав упродовж всієї похоронної процесії. Було море сліз... Місто паралізував смуток...

Роман Гурик у вишитій сорочці, загорнутий двома прапорами - повстанським та державним, неначе спить. Духовенство на чолі з митрополитом Івано-Франківської єпархії Української греко-католицької церкви Володимиром Війтишином відправило панахиду. По її закінченні багатотисячна процесія вигукувала: "Герой!", "Герої не вмирають!". Із цими словами тіло юнака понесли до катедрального собору, де відбулася поминальна Служба.

Далі похоронна процесія, яка складалася із кільканадцятьох тисяч людей, попрямувала вулицею Мазепи до Прикарпатського національного університету ім. В. Стефаника, де навчався юнак. Молодь скандувала: "Честь і слава героям Станіслава!", "Честь і слава Гурику Роману!", "Україна - понад усе!". "Слава Небесній сотні!"... Альма-матер зустріла свого героя тисячами лампадок, котрі студенти тримали в руках. Наступна зупинка - меморіальний сквер, в якому й поховали Романа, поруч із іншими галицькими героями - січовими стрільцями...
ВШАНУВАННЯ
* 13 березня 2014 відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради, вул. Проектну перейменували на вул. Романа Гурика.

* 15 травня 2014 під час святкування Дня університету удостоєний відзнаки в номінації " Честь і слава університету" студент Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника - Герой Небесної сотні Роман Гурик (посмертно).

* 2 жовтня 2014 року встановлено Обеліск на подвір'ї Прикарпатського національного університету ім. Василя Стефаника, де на філософському факультеті навчався Роман.

* 3 жовтня 2014 року на будинку за адресою Мазепи 26, в якому раніше проживав Герой Небесної Сотні Роман Гурик, відкрили анотаційну дошку.

* Телеканал "1+1" створив документальний фільм "Жіночі обличчя революції", однією із сюжетних ліній якого є розповідь матері Романа Ірини Гурик, яка "виховувала свідомого сина, а виховала героя. Героя Небесної сотні".

* 21 листопада 2014 Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Сторінка Героя в соцмережі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик івано-франківськ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман гурик революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія романа гурика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фото романа гурика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Роман Гурик | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ГУРИК РОМАН ІГОРОВИЧ 2 жовтня 1994 - 20 лютого 2014 студент, Герой Небесної Сотні, Герой України ЖИТТЄПИС Народився Роман у Івано-Франківську 2 жовтня 1994 року. Ще з дитинства він був дуже кмітливим хлопчиком, відвідував усі можливі гуртки. Батьки були просто захоплені його енергією - прийшовши з тренувань гімнастики, хлопець старанно показував їм усі напрацьовані вміння.

# data[].attributes.headline
Євген Котляр

# data[].attributes.body
Євген Котляр (м. Харків, 33 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КОЛЯР ЄВГЕН МИКОЛАЙОВИЧ
14 квітня 1980 - 20 лютого 2014
промисловий альпініст, Герой Небесної сотні, Герой України

Євген Котляр навчався в загальноосвітній школі №4 (зараз - педагогічний ліцей) з 7-го по 11-й клас. Закінчив школу в 1997 році. Захоплювався музикою, катанням на ковзанах, комп'ютерами. Навчався в Харківському інституті радіоелектроніки, який закінчив у 2002 році. Друзi кажуть, що на таких людях тримається свiт. Спокiйний, виважений, навiть дещо флегматичний. Любив природу, слухав фолк-рок. Але коли доходило до принципу, Євгена було важко переконати вiдступити, зупинити.

Євген - активіст екологічної організації "Зелений Фронт". Своїм характером йти до кінця він запам'ятався у Харкові, коли в місцевому парку Горького почали вирубувати дерева, щоб побудувати дорогу до Євро¬2012. Друзі згадують, що Євген був одним із найгероїчніших учасників протистояння.Разом із багатьма іншими громадянами намагався зупинити вирубку. Для цього деякі активісти вилазили на дерева в альпіністському спорядженні (у парку були високі старі дуби). Коли співробітники харківської муніципальної охорони розганяли активістів, вони почали пиляти дерева, на яких сиділи люди. Женя був одним з останніх, кого зняли з дерева.

"Після цього випадку Євгена показували по телебаченню, а вiдомi полiтики кликали його до своїх партiйних осередкiв, обiцяючи пристойнi грошi, приголомшливу кар'єру, - згадує Антон Єрмоленко, товариш Євгена. - Але Женю такi розмови дратували. Вiн казав, що хоче бути "вiльним висотником" i заробляти грошi чесно. А полiтика - брудна справа, вона його не цiкавить". Саме з цього "лазання", як це називав сам Євген, і почалася нова професійна діяльність. Після подій у парку він став працювати промисловим альпіністом.
"Ми були напарниками, - розповiдає Петро Калiнiн. - Робота в нас небезпечна, плече друга завжди потрiбне. На Женю можна було покластися. Вiн був мовчазним, не любив дiлитися сокровенним. Але добрим, надiйним, з таким можна йти у розвiдку".
МАЙДАН
"... Еду в Киев. Жалею что не выехал позавчера, как собирался.
"Нет большего греха, чем бессилие"
30 лис 2013

31 листопада 2013 року вночі Євген виїхав з вокзалу м. Харкова до Києва. "Син переписувався у соціальних мережах з якимось хлопцем. Він писав, що, сидячи вдома в теплі біля комп'ютера за кухлем пива, нову Україну не побудуємо. Треба їхати до Києва. Ось він і поїхав" - згадує батько героя Микола Котляр.

Вже 1 грудня Женя був у Києві. Разом з із знайомими він вирушив до парку Шевченка, де мав розпочатися мирний мітинг. Звідти і почався його шлях революціонера. На майдані Євген записався до третьої сотні Самооборони.

Майже всі ночі провів на Майдані. Чергував на барикадах, прикривав людей від силовиків щитом, переносив поранених.

Усі три місяці протистояння Женя провів у Києві: робота промислового альпініста зазвичай сезонна, тому він міг присвятити цей час Майдану. Тож до Харкова він повертався лише тричі - навідати батька.

Сім'я Поляків (колишніх харків'ян і теж соратників по парку , активістів і волонтерів) знімали маленьку квартирку в столиці. В сім'ї було немовля , але постійно жив хтось із протестувальників. Часто по декілька чоловік . Євген всі ночі проводив на Майдані , а вдень відсипався в них.
" Якось він прийшов із розбитою ногою. Виявилось, у щит влучила шумова граната. Розбила щит, розбила ногу. "Да ничего страшного..." - відмахувався він. А ту гранату підібрав і вкинув у рюкзак до інших цікавих предметів: гумові кульки, якісь залізяки: "Вот, смотри, чем сейчас эти птицебройлеры стреляют...." - розповіла Аня.
Усі три місяці протистояння Женя провів у Києві: робота промислового альпініста зазвичай сезонна, тому він міг присвятити цей час Майдану. Тож до Харкова він повертався лише тричі - навідати батька. Татові Женя намагався не розповідати найбільш тривожних речей, переконував, що він у безпеці, що нічого з ним страшного не станеться.
Женя поїхав додому за кілька днів до початку "мирного наступу". А коли все почалося, у вівторок удень зателефонував: "Мне стыдно, что я не там... Сейчас как-нибудь приеду..." І приїхав вечірнім експресом, і в ніч із 18 на 19 лютого вже знову був на Майдані.
Поїхав, нічого не сказавши вдома. Батько згадує, що повернувся з дачі і побачив порожню квартиру. "Я поглянув у куток, де завжди стояв його рюкзак. І зрозумів, що він знову поїхав на Майдан. Я зателефонував і дуже просив не лізти у саме пекло. Він запевняв мене, що все буде гаразд", - але батькове серце вже передчувало біду.
Він поновився у своїй третій сотні, але планував приєднатися до новоствореної харківської сотні. "Ми зустрілися з ним уночі біля Михайлівського монастиря, а потім він спустився вниз. На квартиру перепочити більше не приходив: "Я тут сейчас нужнее... Еще отдохну, успеется...". Востаннє ми з ним бачились удень 19 лютого - попросили склянку чаю у мальтійському наметі, він показав, де там на Інститутській стоїть "Беркут". І махнув рукою в бік готелю "Україна": "Ну а там где-то, вроде-бы, снайперы сидят..."" - розповідають його друзі.
Останню ніч з 19 на 20 провів на барикадах, періодично відпочивав на килимах в коридорі Мінагрополітики. Поряд з ним відпочивали новоприбулі харків'яни. Справа спав Влад Зубенко.
Є кілька відео , на яких Женя щитом прикриває евакуацію як мінімум трьох товаришів, є свідоцтво харківського побратима, який бачив, як Женя виводив цілу вервичку з пораненими, вже краще багатьох знаючи, куди потрібно рухатися . І кожен раз повертався назад, в це пекло .

Він зопалу схопився і зробив пару кроків назад, упав, прикриваючись щитом, і тут друга куля в стегно наздогнала його. Йому надавали допомогу під кулями. Збереглися кадри, як його виносили на дерев'яному щиті , як робили перев'язку в холі готелю, а потім несли до " Швидкої " .
Він весь час був при пам'яті . Обличчя було абсолютно спокійним , відчуженим і трохи втомленим, як після важкої, добре виконаної роботи. Напевно це і є те , що називається почуттям виконаного обов'язку. "Швидка " рвонула з місця, але доїхати до лікарні Євгену не судилося...+

"Женя поїхав додому за кілька днів до 18 лютого. Коли все почалося, у вівторок удень зателефонував: "Мне стыдно, что я не там... Сейчас как ¬нибудь приеду", - згадують київські друзі Євгена. Він приїхав до Києва вечірнім експресом, і в ніч із 18-¬го на 19 лютого вже знову був на Майдані.

Поїхав, нічого не сказавши вдома. Батько згадує, що повернувся з дачі і побачив порожню квартиру. "Я поглянув у куток, де завжди стояв його рюкзак. І зрозумів, що він знову поїхав на Майдан. Я зателефонував і дуже просив не лізти у саме пекло. Він запевняв мене, що все буде гаразд", - але батькове серце вже передчувало біду.
Їхня остання розмова відбувалася 19 лютого. Син обіцяв, що зателефонує завтра. Але 20 лютого відповіді на дзвінки вже не було...

О 9:55 Женя був поранений у шию кулею снайпера, і майже одразу інша куля влучила йому у стегно. Це сталося на вулиці Інститутській, вище від готелю "Україна". Герой Небесної сотні помер у машині "швидкої" по дорозі в лікарню.

Після початку "мирного наступу" повернувся з Харкова, куди поїхав на кілька днів до батька, прибув до Києва 18 лютого й поновився у третій сотні, хоча планував приєднатися до новоствореної харківської сотні.

Востаннє Женю бачили на Інститутській вулиці під час перестрілки між 10:00 і 10:30, він переносив поранених і вбитих. Є також інформація, що він загинув ближче до 11:00, коли витягував поранених побратимів.

Це було 14 лютого. Начебто справа йшла до якогось замирення. Домовилися щось підписувати. І він приїхав, я йому сказав: відпочивай, а я поїду в село. Тільки він приїхав, а тут ці події 18 лютого, йому друзі дзвонять, питають: "Женя, ну ти де?". Він каже: "Хлопці, мені соромно, що я зараз не там. Я найближчим поїздом приїду до Києва ".
19-го, коли я повернувся з села, я зайшов дивлюся: рюкзака немає. Я все зрозумів. Дзвоню: "Женя? Ти де? "Він каже:" Тату, ну де я можу бути зараз? "Я попросив тільки дві речі: не лізти в най-най пекло, поберегтися. Він таким веселим, бадьорим голосом відповідав: "Папа, все буде добре, не переживай. Прорвемося. Ми переможемо". А по-друге, я його просив щоранку виходити на зв'язок. Щоранку до десятої ранку просив його дзвонити.

І на наступний день, 20-го лютого, я прочекав до десяти, дзвінка немає, я почав набирати. Раз, два, три, десять. Спочатку йшли гудки, ніхто не брав трубку. Потім відключили телефон. Я вже зрозумів, що щось не так. Хоча думок таких ще не було.

Є момент, як він сидить зі щитом. І раптом в нього потрапляє куля. Уже встановили точний час - це було о 9.50. Перша куля потрапляє в шию. Навилет.Стрелялі, сволочі, на поразку. Він ще схопився, зробив пару кроків. І друга куля в стегно, в таз. Теж навилет.Оттащілі його в сторону, надали допомогу, на щиті винесли. Видно, як йому надають першу допомогу. Він був весь час у свідомості. Чи не втрачав свідомості, не кричав, що не бився. Просто лежав спокійно, трошки відчужено. Надали йому там допомога, на носилках, на швидку і повезли в больніцу.Но не довезли.

Похований у Харкові 23 лютого на кладовищі № 17. Панахида по Жені Котляру відбулася 23 лютого 2014 року на площі Свободи у Харкові.

НАГОРОДИ
* 21 листопада 2014 року присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* червня 2015 року - медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП)

* травень 2016 року - Грамота Верховного архієпископа Києво-Галицького Святослава (УГКЦ, посмертно)

* чин українського шляхтича (посмертно) від "Українського шляхетського товариства"

ВШАНУВАННЯ
* 19 лютого 2015 року в Харківському педагогічному ліцеї №4 Київського району відкрили експозицію "Пам'яті Героя Небесної Сотні", присвячену Євгену Котляру.
* 17 квітня 2015 року в харківському кінотеатрі імені О. Довженка відбувся прем'єрний показ фільму "Герой України Євген Котляр", який був знятий на основі спогадів рідних, друзів, світлин із сімейного архіву та документальних кадрів.
* 15 вересня 2015 року у приміщенні Харківського національного університету радіоелектроніки встановлено меморіальну дошку Герою Небесної Сотні Євгену Котляру.
* 21 лютого 2016 року на фасаді ХНУРЕ урочисто відкрили меморіальну дошку. Це вже друге відкриття. Попередньо меморіальна дошка була встановлена в середині приміщення. Також у музеї ХНУРЕ відкрита експозиція, присвячена випускнику Євгену Котляру.
Більше про Євгена - читайте ТУТ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євгений котляр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр харків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр прощання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр герой україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген котляр революція

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
самооборона майдану

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герой небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня загиблі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген КОТЛЯР | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
КОЛЯР ЄВГЕН МИКОЛАЙОВИЧ 14 квітня 1980 - 20 лютого 2014 промисловий альпініст, Герой Небесної сотні, Герой України Євген Котляр навчався в загальноосвітній школі №4 (зараз - педагогічний ліцей) з 7-го по 11-й клас. Закінчив школу в 1997 році. Захоплювався музикою, катанням на ковзанах, комп'ютерами. Навчався в Харківському інституті радіоелектроніки, який закінчив у 2002 році.

# data[].attributes.headline
Микола Паньк

# data[].attributes.body
Микола Паньків (с. Липники, Львівська область, 39 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПАНЬКІВ МИКОЛА-ОЛЕГ ОЛЕКСАНДРОВИЧ
6 лютого 1975 - 20 лютого 2014

приватний підприємець, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України

Народився 6 лютого 1975 у селі Лапаївка Пустомитівського району Львівської області. Мешкав у селі Холодновідка Пустомитівського району Львівської області. Герой Небесної сотні виріс без батька. Мати виховувала хлопців сама. Після служби в армії він іще на три роки залишився на контракті. Мав багато планів. Виховував 8-річного сина Тараса і 12-річну доньку Юлю.

Микола разом з братом займався підприємницькою діяльністю: продавав облицювальний камінь і був єдиним годувальником у родині. Був завзятим мисливцем. А от на майдан поїхав беззбройним.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ
Вперше приїхав відразу після побиття 30 листопада 2013 року "Беркутом" мирних активістів. Тоді вони разом з дружиною Лесею пробули в Києві три доби.

"Хто ж поїде, як не ми? Якщо всі не поїдуть, що ж буде? Треба Україну рятувати. Це ж неможливо: працюєш-працюєш - і нічого не маєш", - згадує слова чоловіка дружина.

Протягом грудня 2013 - лютого 2014 років регулярно їздив на Майдан Незалежності у Києві, де був активним учасником Революції гідності. Записався до лав "Правого сектору". Окрім того, Микола Паньків брав активну участь у блокуванні військових частин.

"Він завжди казав, що не має часу слухати музику на Майдані, йшов туди, де кипіла якась робота. Коли востаннє повернувся додому, то казав таке: "Мамо, там біля барикад воює лише молодь. Старші не дуже пхаються на передову. Вони вже ходять як керівники. Був дуже розчарований, запевняв, що до Києва бiльше не поїде" - розповідає мати загиблого Марія Паньків.
"Та коли у вівторок, 18 лютого, прийшов із роботи і побачив, що діється, - відразу зібрав речі. Я його просила: "Сину, не їдь!". Він відповів: "Я не поїду, iнший не поїде, а в цій державі будуть жити мої діти". Брат також переконував його залишитися, бо у Львові потрібні люди на чергуванні. Проте Микола сів в автобус. На Майдані завжди стояв на передовій, бо був дуже сміливий. Йшов напролом. Я просила бути обережним, а він відповідав: "Скільки того життя!"
Увечері 18 лютого 2014 року уп'яте і востаннє поїхав до Києва на автобусі, який збирав усіх охочих. Жінок, крім медиків, уже не брали. Тож Леся з дітьми залишилася вдома. Перед самим від'їздом Олег приніс до хати Богородицю як оберіг для родини.

20 лютого, як і щоразу, коли Микола їхав на барикади, Леся не відходила від телевізора і комп'ютера. Постійно слідкувала за подіями в Києві.

"Десь о 9:45 мені в грудях щось стисло. Я йому подзвонила. Він сказав, що не може говорити, бо потрібно забрати двох хлопців: чи то поранених, чи то вбитих. За хвилин п'ятна дцять мене наче струснуло. Я кинулася дзвонити знову, але ніхто вже не відповідав. Набрала разів з п'ятдесят... Нічого. Через деякий час трубку взяв незнайомий чоловік, сказав, що Миколу поранили і його забрала швидка", - розповідає дружина.

Леся та брат чоловіка Руслан кинулися телефонувати у Київ, щоб дізнатися, куди саме повезли Миколу. Але в хаосі, що панував тоді у столиці, пошуки довгий час були марними. Лише пізно вночі товариші повідомили Руслану, що брата вже немає серед живих.

На собі мав бронежилет і каску, але це не врятувало: куля снайпера влучила йому у груди, коли він витягував поранених на вулиці Інститутській.
"Сказали, що перша лікарня була переповнена, і його не взяли. А до другої вже не довезли, - Леся глибоко зітхає, щоб стримати плач. - Люди казали, що він багатьох урятував".
Рідним вдалося розшукати відео, на якому видно, як пораненого Миколу виносять з Інститутської. А ще як йому надають першу допомогу у холі готелю "Україна".

"Для Миколи Україна була всім. За що переживав, за те і загинув. Він не міг залишатися байдужим в той час, як гинули люди і вирішувалася доля країни, і свято вірив, що ми все зможемо, але не вірив, що все обійдеться без крові", - каже дружина.

Поховали Миколу Паньківа 23 лютого 2014 у селі Лапаївка Пустомитівського району Львівської області. На похорон прийшло понад п'ять тисяч осіб.
ВШАНУВАННЯ
* 26 червня Героя відзначено посмертно званням "Почесний громадянин Пустомитівського району". Вдові Героя було вручено відзнаки до звання.

* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Миколі Олександровичу Паньківу посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015), посмертно.

* У відділі Львівського історичного музею - Музеї визвольної боротьби України демонструють майданівські світлини, більшість із яких зробив Герой Небесної Сотні Микола Паньків.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
паньків микола

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків холодновідка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків лапаївка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків правий сектор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків ютуб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків присвята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола паньків похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі 20 лютого

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Паньків | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ПАНЬКІВ МИКОЛА-ОЛЕГ ОЛЕКСАНДРОВИЧ 6 лютого 1975 - 20 лютого 2014 приватний підприємець, учасник Революції Гідності, Герой Небесної сотні, Герой України Народився 6 лютого 1975 у селі Лапаївка Пустомитівського району Львівської області. Мешкав у селі Холодновідка Пустомитівського району Львівської області. Герой Небесної сотні виріс без батька. Мати виховувала хлопців сама.

# data[].attributes.headline
Олександр Ца

# data[].attributes.body
Олександр Царьок (с. Калинівка, Васильківський район, Київська область, 55 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ ЦАРЬОК

2 січня 1959 - 20 лютого 2014
захисник Першої Сотні оборони Майдану, учасник Революції, ландшафтний дизайнер

Олександр Миколайович був активним учасником Майдану з перших днів. 21 листопада він, разом з небагатьма на той час активістами, вийшов на Майдан виборювати свої права. Він свято вірив, що майдану потрібна присутність кожного патріота-українця, хотів щоб його 5 дітей та онука жила у вільній Європейській державі.

" Наш батько був справжнім УКРАЇНЦЕМ, без нього не пройшла жодна революція, мітинг; лягав і під колеса вантажівок у часи Помаранчевої революції, був справжнім безстрашним воїном України ! На Майдані перебував з перших днів початку революції і по останній день свого життя!" - розповів син Героя.

Олександр прожив гідне життя. Жив і працював у місті Васильків Київської області. Один час працював у Васильківській друкарні, після звільнення зайнявся ландшафтним дизайном, озелененням ділянок, створенням декоративних басейнів та водопадів. Дуже любив квіти. Його хобі - садівництво, постійно вдома садив саджанці, прищеплював дерева, обрізав, доглядав. Також займався бджільництвом.

У Олександра Миколайовича залишилось 5 дітей, наймолодша Ніка восени цього року піде в 1 клас. Наприкінці 2013 у Героя народилась онучка Аріна, але він її так і не побачив. Весь час був на Майдані. Казав, що приїде до онуки, коли врятує Україну. Врятував... ціною власного життя.

Сотник 1-ї Сотні та друзі Олександра, які були того ранку 20 лютого разом з ним на передовій, розповіли, що Олександр Миколайович не витримав стояти і чекати наказу, коли сотник скаже йти у бій і сам з криком "Героїв кулі не злякають!", кинувся на передову.

20 лютого 2014 року він був застрелений.
Три кульові поранення, переламані обидві ноги, понівечене все тіло. Родина і досі шукає свідків загибелі свого рідного Героя. Тому, якщо маєте цінну інформацію і хочете зв'язатись з близькими Олександра Миколайовича - пишіть нам.

Панахида за Героєм відбулася на центральній площі Василькова 22 лютого 2014.

Для тих, хто безпосередньо хоче підтримати сім'ю - є координаційна група в фейсбук "Допомога родині Царьок"
Для фінансової допомоги:

РЕКВІЗИТИ:

Картка ПриватБанк
ЦАРЬОК ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСАНДРОВИЧ (син)
5211 5374 2436 1140

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок помер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок васильків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок діти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок самооборона

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок похорон

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр царьок реквізити

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр ЦАРЬОК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ ЦАРЬОК 2 січня 1959 - 20 лютого 2014 захисник Першої Сотні оборони Майдану, учасник Революції, ландшафтний дизайнер Олександр Миколайович був активним учасником Майдану з перших днів. 21 листопада він, разом з небагатьма на той час активістами, вийшов на Майдан виборювати свої права.

# data[].attributes.headline
Володимир Ча

# data[].attributes.body
Володимир Чаплінський (м. Обухів, Київська область, 44 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАПЛІНСЬКИЙ ВОЛОДИМИР ВОЛОДИМИРОВИЧ
13 січня 1970 - 20 лютого 2014

активіст Євромайдану з м. Обухів, входив до Першої Сотні Самооборони

До 16 років проживав у Росії в місті Североморську. Після закінчення школи переїхав до бабусі і дідуся в Україну. Батьки теж згодом переїхали в Україну і жили близько біля Києва у місті Обухові.

Володя навчався на "електромонтера по обслуговуванню обладнання" у місті Нетишині Хмельницької обл. Там і познайомився з дівчиною Світланою Костюкевич, яка згодом стала його дружиною.

Після закінчення училища пішов в армію. Свою військову службу проходив у Росії у Балагоє. Жодної фотографії із військової служби немає, казав: "Не хочу спогадів про тюрму тримати".

Мав армійського товариша Павла. В армії вони не давали один одному померти з голоду. Їли кору берези, пили чай з трави, коли їх закидали у ліс для збору ягід-морошки для високопоставлених військовослужбовців. Коли сушили чоботи на кострі і заснули, у Володі один чобіт згорів. Цілий тиждень у лісі по болотах Володя ходив у одному чоботі, а на другій нозі лише онуча.Отак жилось в армії у 80-х роках.

Після армії Володя влаштувався працювати на Київський картонно-паперовий комбінат( ККПК).
Згодом одружився, мав сім'ю,двоє дітей -5-річну доньку і підлітка сина.

Захоплень було багато. Завжди слідкував за собою, мав велику силу волі по відношенню до себе. Займався спортом, зокрема карате. Навіть у квартирі облаштував спортивний куточок. Був прикладом для сина: як потрібно жити, щоб чогось досягнути у житті.

У нього було ще одне захоплення - любив лагодити годинники. Будь-який годинник, навіть той ,що не підлягав ремонту він міг полагодити. Він, навіть, відремонтував антикваріатний годинник свого дідуся, який до цих пір правильно показує час.

Любив малювати картини у графіті, міг змалювати обличчя з фотографії. Проте найбільше його захоплення було - це автомобілі. Був, як то кажуть "лихач" у їзді. Був членом клубу "БМВ". Приймав участь у слаломах, автомобільних перегонах.

А ще Володя дуже любив подорожувати. Особливо його цікавили історичні місця. Цю любов до української давнини передав своїй сім'ї. Завжди подорожували разом. Найулюбленішими місцем відпочинку був Львів. Старалися хоча б два рази на рік відвідати це місто і стільки всього цікавого бачили, що складали плани, коли приїдуть на наступний раз, що відвідати ще...
НА МАЙДАНІ
Був на Майдані від самого початку, інколи днями не вертався додому. Володя був за кордоном, працював на Кіпрі, бачив як живуть люди іншої країни. Тому і говорив: "Чому ми, такий розумний,трудолюбивий народ,а живемо так убого?!" Тому і підключився до протесту з перших днів.

З перших днів (після побиття студентів) почав їздити на Майдан і підтримувати громадську думку. Його волю,бажання змінити країну на краще було не зламати. Він вірив і був певний,що разом ми змінимо країну на краще. Він говорив: "Я буду стояти на Майдані за всіх". Всіх, хто бажав і не бажав їздити на Майдан, хто вірив і не вірив в перемогу на Майдані і зміни у країні.

За словами дружини Володимира 18 лютого вона дзвонила йому майже кожні дві години. Запитувала чоловіка, коли він повернеться. А Володимир відповідав їй, що на Майдані мало людей і він залишався, кажучи "якщо не я, то хто?".

На Майдані Володимир подружився з Іваном Пантєлєєвим.Чоловіки дуже здружилися, бо були одинакові у своїх поглядах. Обоє любили свою країну, були справжніми патріотами своєї Батьківщини. Презирливо ставились до бандитської влади, корумпованого суспільства, судів, міліції. Тому говорили так: "Або зараз, або ніколи! Або зараз ми всі разом піднімемось з колін і піднімемо голову, або лишимось рабами у своїй країні!".

Вони обоє входили у першу сотню, яку жартома назвали "Паровоз-анархія". Їхня сотня була надзвичайною - вона не мала командирів, усі рішення приймали голосуванням. У наметi завше було людно. Сюди заходили не тільки погрітися, але й поспівати, поспілкуватися. Іван та Володимир всюди були разом. Разом і загинули 20 лютого на вулиці Інститутській...
Володимир Чаплінський загинув від кулі, випущеної снайпером у шию....

Прощання із загиблим відбулося 22 лютого о 12:30 біля Будинку Культури на Піщаній.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
ПриватБанк:
6762 4683 1267 0361
Отримувач: Чаплінська Світлана

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський і пантєлєєв майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський допомогти родині

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський паравоз анархія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир чаплінський обухів

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир ЧАПЛІНСЬКИЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАПЛІНСЬКИЙ ВОЛОДИМИР ВОЛОДИМИРОВИЧ 13 січня 1970 - 20 лютого 2014 активіст Євромайдану з м. Обухів, входив до Першої Сотні Самооборони До 16 років проживав у Росії в місті Североморську. Після закінчення школи переїхав до бабусі і дідуся в Україну. Батьки теж згодом переїхали в Україну і жили близько біля Києва у місті Обухові.

# data[].attributes.headline
Йосип Шілінг

# data[].attributes.body
Йосип Шілінг (с. Вороблевичи, Дрогобицький район, Львівська область, 61 рік)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЙОСИП МИХАЙЛОВИЧ ШИЛІНГ
14 лютого 1953 - 20 лютого 2014
учасник Євромайдану

Йосип Шилінг народився в 1953 році у с. Вороблевичі Дрогобицького р-ну Львівської області в багатодітній сім'ї. Мав 8 братів та сестер. Закінчив Бориславське технічне училище.

Під час національного відродження і боротьби за відновлення Української державності, Йосип Шилінг був членом Української Гельсінської Спілки, де проявив себе діяльним громадським діячем. Йосип Михайлович перший у Вороблевичах, хто з проголошенням незалежності вивісив український стяг.

Одружившись, переїхав на постійне проживання до Дрогобича. Разом з жінкою Анною народили та виховали 2 дочок, які подарували дідусеві та бабці чотирьох внучок.

За професією Герой - будівельник. Останні роки часто їздив на заробітки до Італії. Дружина працює там і досі...
На київський Майдан їздив кілька разів, затримувався там надовго. Хотів жити у вільній, заможній країні - аби внуки не шукали щастя по закордонах. Востаннє їхав до столиці з братом - рятувати українців від загрози диктатури, яка нависла над країною, очищення її від бандитів та корупціонерів.

Загинув 20 лютого 2014 року від пострілу в голову біля Жовтневого палацу.

На вулиці Інститутській знаходились снайпери, які вели прицільний вогонь по активістах самооборони та людях поблизу готелю "Україна" та Жовтневого палацу.

Постраждалих заносили до фойє готелю "Україна". Серед перших убитих і ідентифіковано Йосипа Шилінга. Повідомлення про це надійшло біля 12:00.

Знайшов його брат вже у холі готелю "Україна". У свідоцтві про смерть засвідчили - скрізне вогнепальне поранення голови з руйнуванням кісток черепу. Телефоном брат повідомив лише одне: "Ви не плачте, він помер як герой, він не ховався за спини чужі, не плачте".

Віддати шану Герою України прийшло близько 5 тисяч людей. Серед них - родина і побратими загиблого, священики, представники Майдану і Автомайдану, політичних і громадських організацій, депутати, урядовці.

Поховали Героя України на сільському цвинтарі.

Вороблевицьку школу вирішили назвати іменем героя Майдану.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
МФО 325570
РАХУНОК 2620444376
ІПН 2764615963
Райффайзен Банк Аваль

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
допомогти родинам небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
реквізити родин загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг герой

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг реквізити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг шепетівка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип шилінг похорон

# data[].attributes.attachment_link.title
Йосип ШИЛІНГ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЙОСИП МИХАЙЛОВИЧ ШИЛІНГ 14 лютого 1953 - 20 лютого 2014 учасник Євромайдану Йосип Шилінг народився в 1953 році у с. Вороблевичі Дрогобицького р-ну Львівської області в багатодітній сім'ї. Мав 8 братів та сестер. Закінчив Бориславське технічне училище. Під час національного відродження і боротьби за відновлення Української державності, Йосип Шилінг був членом Української Гельсінської Спілки, де проявив себе діяльним громадським діячем.

# data[].attributes.headline
Віктор Чміле

# data[].attributes.body
Віктор Чміленко (м. Бобринець, Кіровоградська область, 52 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧМІЛЕНКО ВІКТОР ІВАНОВИЧ
04 лютого 1961 - 20 лютого 2014

громадський активіст, активний учасник Революції та Автомайдану
БІОГРАФІЯ
Народився 04 лютого 1961 року в м. Бобринці Кіровоградської області.
Навчався в Бобринецькій загальноосвітній школі № 5, після закінчення 8 класів в 1976 році вступив до Кіровоградського технікуму механізації сільського господарства.

З 24.10.1980 до 17.02.1983 - ніс службу в прикордонних військах на території Туркменії (на кордоні з Іраном).

З 20.03.1983 до 13.03.1985 - працював в колгоспі в якості інженера з техніки безпеки.

З 03.06.1985 до 12.04.1991 - працював в Бобринецькому РЕМ старшим електромонтером електромереж, однак вже 12.04.1991 року був звільнений - за офіційною версією- за власним бажанням, а насправді за те, що підняв з-під ніг агітаційну листівку за незалежну Україну та прикріпив її на дошці об'яв. Внаслідок чого, протягом року не міг знайти роботи у зв'язку з "неблагонадійністю".

В 1991 році закінчив Херсонський сільськогосподарський інститут ім. О. Д. Цюрупи за спеціальністю : зоотехнік.

08.09.1992 р. - заснував СФГ "Вікторія", яке в подальшому неодноразово було нагороджене відзнаками.
У 1993 році взяв в оренду 300 гектарів землі у помираючому селі Борисівка Бобринецького району, побудував там дім, розвивав господарство, надбав техніку, виростив дітей.

Таких фермерів , як Чміленко небагато на Кіровоградщині. Не пив, не палив. Зароблене вкладав у техніку. Господарство вів зразково. Жив великою дружною сім'єю з мамою , дружиною і трьома дітьми.
ГРОМАДСЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ
2004 року брав активну участь в "Помаранчевій революції" .

Протягом 2005-2006 років збирав спогади про Голодомор стареньких жителів сiл Бобринецького району (всі матеріали передані до Бобринецького краєзнавчого музею).

У березні 2008 року був спонсором та організатором поїздки до 80-річчя відомого кінорежисера Петра Єфимовича Тодоровського (уродженця м. Бобринця) в Москву (документальний фільм переданий до Бобринецького краєзнавчого музею). Чміленко після смерті режисера був одним з ініціаторів появи вулиці в Бобринці, названій на честь Петра Тодоровського, - і така вулиця з'явилася.

Віктор Іванович був борцем за справедливість та вів активну громадську діяльність, а саме:

осінь 2010р. - відзняв на камеру палкий виступ новоспеченого тодішнього заступника голови Бобринецької райдержадміністрації, члена Партії регіонів, який розповів про нібито погоджений з урядом експеримент "розвитку села", який полягав, насправді, в переділі земель Бобринецького району та створенні кількох нових "латифундій", що означало б - знищення сел! Чміленко В. І. та його близький побратим Цокалов О. С.відразу підняли всіх с/г виробників району, тим самим прогнавши крутого чиновника з Бобринеччини(влада конфлікт тихенько зам"яла).

літо 2011 року провів акцію "Проти зняття мораторію на продаж землі". Крім цього були численні акції в Києві, в тому числі під стінами Верховної Ради України, численні зустрічі на теле- та радіостудіях, у владних кабінетах, "круглі столи".

весна 2012 року оголосив голодування разом з дружиною "Голодування проти 'Безпредела'".
зима 2013 року був учасником акцій "Проти будівництва поблизу м. Бобринця мегакачатників"

Пояснюючи свою громадську позицію, Віктор Іванович написав:

"Я господар на своїй землі, я влада у моїй державі. Бо я частинка українського народу, бо тут лягли в землю діди мої. Ті хто зміг. Бо одного (хоч і віддав колгоспу свою землю) за доносом заарештували нібито за висловлювання проти колективізації. А потому за рішенням трійки в Миколаївській області розстріляли. А другого діда відправили на Соловки, звідки він так і не повернувся.
Тому моя це земля і не буду жити по іншому, ніж живу зараз"
МАЙДАН "Я іду за тебе, за дітей, за всіх. Якщо ми разом - ми сила. Тільки тоді буде мир і достаток в нашій державі. Тільки тоді не буде корупції. Тільки тоді будуть достойні зарплати. Інакше гроші підуть на будівництво замків чергових азарових, медведчуків, пшонок, януковичів"
До Майдану Віктор приєднався з перших днів. Спочатку в Кіровограді, а пізніше, в грудні, власною машиною блокував виїзд солдатів Внутрішніх Військ в Василькові. В січні під Кіровоградською ОДА на нього було вчинено напад. Один з найманців-"тітушок" ударив чоловіка молотком по голові. Але боротьби Віктор не припинив, від госпіталізації відмовився. Йому наклали шви у лікарні - і знову він на Майдан.

Дружина згадує слова Віктора, який казав: "Якщо ми відступимо, тих, хто на Майдані, тих, хто мислить інакше, - всіх переб'ють".

Стосовно подій на Майдані Віктор Іванович казав, що мирним шляхом протистояння влади і народу не розв'яжеться - пружина натягується, люди не втримаються. Коли розгорталися події на вулиці Грушевського, дружина телефонувала Віктору щогодини і він відповідав: "У нас усе нормально. Я допомагаю. Хлопці воюють". Скаржився, що вже вік не той, координація не така, тож допомагав жінкам діставати бруківку. На питання, а хто ж буде відновлювати, відповідав: переможемо і відремонтуємо. "Тобі більше всіх треба? - запитувала дружина і чула у відповідь: "Це моя громадянська позиція".

Людмила Чміленко приїжджала до чоловіка в Київ на Майдан. З іншими жінками робила вночі канапки, щоб наступного дня можна було якомога більше людей нагодувати. І протягом усієї ночі щогодини там лунали молитва і гімн. А вдень спілкування з людьми - майданівцями, антимайданівцями...

Віктор часто звертався до ВВешників: "Хлопці, у вас же вдома є мами, сестрички. Чого ж ви стоїте тут? Ви ж присягу давали народу України, а не Янику? Треба бути з народом".

На Майдан до батька приїжджали і дві його доньки, які зараз навчаються у Польщі.

Поки Віктор був на Майдані, ним почало цікавитись СБУ, податкова прискіпливо вивчала документи - таке собі полювання на інакодумаючих.

18 лютого Чміленко зі своїм побратимом Олексієм Цоколовим були на суді в Кіровограді, але, коли дізналися про події у Києві, завезли Людмилу додому, зібралися і за три години доїхали до Києва. На барикади. 19-те пройшло спокійно. 20-го чоловік зателефонував, схвильовано сказав у телефон: "Ми їх сковирнули! Таки буде правда на землі!" Трохи пізніше Людмила включила телевізор і почула, як зі сцени Майдану кричать: "Снайпери! Снайпери!"

"Як у грудях щось здавило... Я бігом дзвонити. Ніхто не відповідає. Приїхав хлопець. Я по його обличчю побачила, що у нас біда..."

За словами друга Олексія Цокалова, Віктор ненадовго відійшов від машини на Майдані, минуло трохи часу і його телефон перестав відповідати...
ЗАГИБЕЛЬ
20 лютого близько 11.10 Віктор біг з ношами, щоб забрати тіло вбитого побратима, проте за крок від нього сам впав, вбитий зі снайперської гвинтівки... У кіровоградця поцілили двічі. Перша куля снайпера потрапила в ліве плече. Друга розірвала шийну артерію. Рани виявилися несумісними з життям.
Віктор Чміленко помер на місці.
На відео з 1.27 сек.

ПРОЩАННЯ
Кіровоградщина зустрічала Героя десятитисячним мітингом, труну з його тілом пронесли на руках від пам'ятника Ангелу Охоронцю до центральної площі, де відбулася панахида, яку провели єпископ Марк та інші священнослужителі УПЦ Київського патріархату та Греко-Католицької церкви. Поховали Віктора Івановича Чміленка 23 лютого в його рідному селі Борисівка, що у Бобринецькому районі.

ВШАНУВАННЯ
На позачерговій сесії Кіровоградської міськради перейменували вулицю Дзерджинського на вул. Віктора Чміленка.

РЕКВІЗИТИ ДЛЯ ДОПОМОГИ:
Укрсоцбанк
МФО 300023
4874 1200 3297 6806
Чміленко Катерина Вікторівна (донька)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
список загиблих на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загиблі на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня список

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко бобринець

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко фермер загинув

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко біографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко родина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко фото

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко євромайдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко життя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко кіровоградщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор чміленко похорон

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор ЧМІЛЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧМІЛЕНКО ВІКТОР ІВАНОВИЧ 04 лютого 1961 - 20 лютого 2014 громадський активіст, активний учасник Революції та Автомайдану БІОГРАФІЯ Народився 04 лютого 1961 року в м. Бобринці Кіровоградської області. Навчався в Бобринецькій загальноосвітній школі № 5, після закінчення 8 класів в 1976 році вступив до Кіровоградського технікуму механізації сільського господарства.

# data[].attributes.headline
Олександр Хр

# data[].attributes.body
Олександр Храпаченко (м. Рівне, 26 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Храпаченко Олександр Володимирович
(18.09.1987 - 20.02.2014)

Театральний режисер, учасник Революції гідності, Герой Небесної сотні, Герой України.
ЖИТТЄПИС
Народився Герой 18 вересня 1987 року у місті Рівному. Олександр був старшим сином у родинi Храпаченкiв. Мав молодшого брата Дениса. Закінчив рівненську середню загальноосвітню школу №19, у який провчився 2 роки. Був активним учасником усіх шкільних заходів, головою учнівського самоврядування, приймав участь у шкільних виставах. Акторський хист та режисерські здібності проявилися ще у дитинстві, тому свій майбутній фах він вирішив пов'язати із театром.

У 2004 році Олександр вступив до Рівненського державного гуманітарного університету на художньо-педагогічний факультет, кафедру театральної режисури, спеціальність - режисер драматичного театру. Під час навчання у ВУЗі Олександр був найяскравішим студентом усього факультету. В силу своєї неординарності, відкритості та своїм творчим здібностям Сашка знали всі. Він грав у багатьох режисерських роботах студентів. Разом із акторським талантом Олександр був щедро наділеним режисерськими здібностями. Зробив не одну театральну постановку. Його етюди на першому курсі вражали усіх викладачів своїм виконанням та видумкою. Режисерські роботи Олександра: А. П. Чехов "Ведмідь", С. Мрожек "Стриптиз"; акторські роботи: А. Салинський "Сьогодні я стану жінкою", О. Слаповський "Від червоного щура до зеленої зірки", Софокл "Ісмена". та ін.

Також Герой знявся у одному фільмі - "Воскресіння". Фільм був знятий Рівненським телеканалом РТБ , в якому Саша виконав роль солдата, який повернувся з війни додому.

При кафедрі театральної режисури діяв театр вільної пластики "Яблуко", Олександр був провідним актором солістом цього театру. Завдяки природній пластиці та роботі над собою Сашко вміло володів своїм тілом на сцені та виконував різні трюки. Театр вільної пластики діяв від молодіжної організації YMCA. Найвідоміша робота театру вільної пластики - вистава "Як тебе звуть?" тривалістю в 30 хвилин англійською мовою з текстом в записі, яка була зроблена в підтримку боротьби зі СНІДом. Олександр виконував головну роль.

Олександр був членом організації УМСА не тільки у сфері театру, також там існує такий напрям діяльності як скаутинг. Сашко був скаут-рейнджером - скаут, який проходить школу виживання та лідерства, долає всі фізичні та психологічні навантаження і показує себе як справжній лідер. На кожному вишколі з 30-40 чоловік тільки 7-8 ставало рейнджерами. Крім того, він був скіфом - це військовий рятувальний підрозділ. Олександр під час одного з походів навіть врятував життя чоловікові.

У 2010 році Сашко закінчив РДГУ з освітнім рівнем - бакалавр. Він завжди мав безліч цікавих ідей та рішень. Був життєрадісним, позитивним, енергійним і повним ентузіазму чоловіком. Захоплювався туризмом, полюбляв мандрівки, займався скелелазінням.

На одному з відео він у подертих джинсах і бандамі розповідає журналістам розважальної програми про паркур і гори. Він надзвичайно полюбляв походи, скелі, мандрівки. "Сашко побував на всіх вершинах українських гір. На деяких навіть декілька разів. Альпініст - було його друге ім'я! Він навіть поєднав свою любов до альпінізму з роботою: на висотах утеплював будинки, фарбував фасади. Саша ніколи не боявся висоти, завжди прагнув до неї!" - розповідає його дівчина Катерина Самчук. Сашко з коханою був у стосунках більше 7 років. А влітку 2014 року планувалось весілля...

Олександр часто казав: "Хочеш побачити справжність людини? Візьми її з собою в похід на 3 дні!" Можливо, тому у нього були тільки справжні друзі - ті, з якими він ходив на вершини українських гір, в походи, долав сотні кілометри літом і в морози.

"Він не сидів на місці, завжди був у гущі подій - серед людей", - згадує товариш Сашка Андрій Власик. Він і на Майдані був у самій гущі, ще з листопада... Відразу записався до 35-ї сотні Самооборони Майдану Волинська Січ.
РЕВОЛЮЦІЯ
Взимку 2013-2014 років Олександр був на Майдані Незалежності у Києві. Належав до волинської 35 сотні Самооборони Майдану "Волинська Січ". Мав псевдо "Вандал".

"Сашко впроваджував для своєї сотні нові ідеї і стратегії боротьби. Непохитно вірив в те, що все зміниться, в те, що вони все змінять!", - розповідають його друзі.

Кохана дівчина Катерина каже, що ніколи не забуде останній дзвінок Сашка. "Він мені подзвонив і сказав, що якщо з ним щось трапиться, то щоб я сильно не плакала, - розповідає вона. - Він також хотів, щоб я знала, що він мене дуже сильно любить. Тоді я запитала, до чого він це? Не усвідомлювала всієї картини жаху. А тепер розумію, що він знав, як там, і знав, на що йде"...
ЗАГИБЕЛЬ
Зі спогадів Володимира Пастушка (члена сотні "Волинська Січ", до якої також належав Олександр ) того дня з їхньої сотні загинуло шість чоловік та десять було поранено. "Ми із ним (О. Храпаченком -ред.) були найкращими друзями... Тоді до нашої рівненської компанії входили: я, Храпаченко, Едуард Гриневич, Іван Городнюк ("Месник"), Євгеній Перев'язко ("Шаула"). Саша загинув у бою. Він був на передостанній барикаді за Жовтневим, нам з Шаулою довелося побігти униз по їжу, бо зранку нічого не їли, а сили нам були дуже потрібні, адже із хвилини на хвилину міг розпочатися наступ "Беркута". Коли я повернувся, то він був уже на першій барикаді зверху, керуючи захистом. Я чомусь тоді відчував, що уб'ють мене, а не його, і ходив там на повен зріст. Він, побачивши це, гукнув: "Пісне! Пісне! Заляж, не геройствуй!". І це були останні його слова, після цього я впав, а далі почув постріл, і... все. Що відбувалося потім, не дуже добре пам'ятаю..."
__________
20 лютого 2014 року близько 11.00 Олександр Храпаченко з побратимами пiшли у розвiдку на дальню барикаду на Інститутській. Вулицi вкривав густий смог вiд спалених шин i стрiлянини. Вони з товаришем лягли на землю i прикрилися щитами. Хтось кинув "коктейль Молотова", i Сашко пiдвiв голову. В цей момент пролунав пострiл з готелю "Україна". Куля снайпера потрапила у ключицю, пройшла легені та застрягла у печінці. Смерть настала миттєво.
ПРОЩАННЯ
Героя Небесної сотні Олександра Храпаченка відспівували у Рівненському драмтеатрі, де він працював. Попрощатись із героєм вийшло десятки тисяч жителів міста. Рівне не пам'ятало такої кількості людей на своїх вулицях. Батьки і брат Сашка відмовились від зібраних коштів і передали їх на Майдан.

Поховали Героя 23 лютого 2014 року у місті Рівне на Новому кладовищі.
ВШАНУВАННЯ
* Указом Президента України Петра Порошенко № 890/2014 від 21 листопада 2014 року за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності Олександру Володимировичу Храпаченку посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка".

* 3 червня 2014 року рішенням сесії Рівненської міської ради Олександру Храпаченку присвоєно звання "Почесний громадян міста Рівне" (посмертно) та нагороджено відзнакою "За заслуги перед містом" І ступеня (посмертно).

* 20 жовтня 2014 року на вулиці Волинської Дивізії 11А на фасаді будинку, де проживав Олександр Храпаченко, була встановлена меморіальна дошка на його честь.

* 12 грудня 2014 року у НВК школі-ліцей №19 встановлено меморіальну дошку на честь Героя.

* У річницю загибелі, 20 лютого 2015 року, на стіні головного корпусу, рідного ВНЗ Олександра, Рівненського державного гуманітарного університету, відкрито пам'ятну дошку.

* У червні 2015 року Олександра нагороджено медаллю "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

* Храпаченко Олександр Володимирович нагороджений відзнакою батальйону ім. Генерала Кульчицького Національної гвардії України посмертно.
ГРУПИ ПАМ'ЯТІ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр храпаченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сашко храпаченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
волинська січ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
революція гідності

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
загинув на майдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесная сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
погибшие на майдане

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр ХРАПАЧЕНКО | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Храпаченко Олександр Володимирович (18.09.1987 - 20.02.2014) Театральний режисер, учасник Революції гідності, Герой Небесної сотні, Герой України. ЖИТТЄПИС Народився Герой 18 вересня 1987 року у місті Рівному. Олександр був старшим сином у родинi Храпаченкiв. Мав молодшого брата Дениса. Закінчив рівненську середню загальноосвітню школу №19, у який провчився 2 роки.

# data[].attributes.headline
Леонід Полян

# data[].attributes.body
Леонід Полянський (м. Жмеринка, Вінницька область, 38 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Полянський Леонід Петрович
24 жовтня 1975 - 20 лютого 2014
- учасник Революції Гідності, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України

Був веселою, компанійською і дуже щирою людиною, допомагав кожному, хто звертався до нього, любив пожартувати. Був етнічним поляком, але дуже любив Україну, її культуру та історію, був справжнім патріотом своєї Батьківщини, відчував біль своєї держави, вболівав за її долю, підтримував її в боротьбі за свободу, прагнув їй добра та кращого майбутнього, був готовий віддати заради рідної землі найцінніше - своє життя.

Леонід був двічі одружений. Від двох шлюбів залишилися син Едуард і донька Олена. За словами брата і співробітників, хоча діти не жили з батьком, Леонід проводив з ними багато часу, витрачав на них усе зароблене. Будучи на Майдані, він постійно телефонував їм, казав, що дуже сумує за ними та любить.
Брат Леоніда Георгій у лютому був за кордоном, але вони спілкувалися по телефону. Згадує, що Леонід не вірив у домовленості влади та опозиції щодо перемир'я. Тому й казав: "Ми маємо діяти, маємо щось змінювати". За ці зміни він і віддав своє життя.

З грудня 2013 року перебував на Майдані. Будував та охороняв барикади. Завжди намагався бути першим, на передовій, там, де було найгарячіше і найважче.

"На нас наступають, передзвоню пізніше..." - Це були останні слова Леоніда Полянського, які він сказав у телефонній розмові з братом Георгієм того дня, 20.02.2014. Не судилось...

Життя Леоніда обірвала куля, що влучила у нього о 10:31:37...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леонід полянський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леонід полянський небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
убиті на майдані

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід ПОЛЯНСЬКИЙ | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Полянський Леонід Петрович 24 жовтня 1975 - 20 лютого 2014 - учасник Революції Гідності, Герой НЕБЕСНОЇ СОТНІ, Герой України Був веселою, компанійською і дуже щирою людиною, допомагав кожному, хто звертався до нього, любив пожартувати.

# data[].attributes.headline
Ввечері куля влучила

# data[].attributes.body
Ввечері куля влучила у киянина Володимира Мельнічука (39 років), який стояв біля входу в Жовтневий палац

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МЕЛЬНІЧУК Володимир Валерійович
22 серпня 1974 - † 20 лютого 2014

Володимир Мельничук був киянином, проживав на Оболоні на вул. Героїв Сталінграда. В житті був чесною, веселою, щирою, доброю та сильною духом людиною. Завжди готовий прийти на допомогу рідним, близьким, знайомим і зовсім незнайомим людям. Зігрівав своєю любов'ю та турботою всіх, хто знаходився поруч з ним. Він мав багато друзів. Дуже любив подорожувати, мріяв об'їхати та побачити увесь світ. Але завжди після цікавих подорожей він із задоволенням і радістю повертався додому, бо своє рідне місто та свою власну країну він любив найбільше.

Будучи людиною з оголеним відчуттям справедливості, яка щиро любила Україну, він не міг залишатись осторонь, коли українці вийшли на Майдан в Києві, щоб виборювати своє право жити в новій, вільній від бандитсько-чиновницької сваволі країні. З перших днів, працюючи волонтером на Майдані, він допомагав всім, чим міг - знімав відео та фото в найгарячіших точках Майдану, вивозив поранених, доставляв продукти, прибирав вулицю, приймав участь у зведенні барикад.

20 лютого 2014 року він також був на Майдані. Після того, як наступило затишшя після ранкового розстрілу протестувальників на вулиці Інститутській, мирні люди зайшли в "Жовтневий палац", який нещодавно був залишений силовиками. Серед цих людей були і Володимир Мельничук з дружиною Марією. Вони допомагали робити прибирання в приміщенні. Близько 17 години вечора вийшли звідси назовні на оглядовий майданчик біля "Жовтневого палацу", де планували зустрітись зі своїм товаришем. На цей момент ранкова стрілянина на вулиці Інститутській вже припинилась. Вже сідало за обрій сонце, наче промовляючи своїми зникаючими за горизонтом променями, що небезпека вже відступила. Володимир якраз розмовляв по телефону зі своєю мамою, обіцяючи їй скоро повернутись додому. Але в цю мить пролунав іще один постріл. Володимир Мельничук був без каски та будь-якого захисту, але снайпер вистрелив саме в нього. Куля влучила йому в шию саме в той момент, коли він в телефонну трубку промовив слово "мамо...". Це було останнє слово, яке він встиг промовити у своєму житті. Помер Володимир у 17-й лікарні міста Києва.

Поховали Героя 23 лютого 2014 року у місті Вишгороді на афганському кладовищі. Народний депутат Олександр Бригинець виступив з ініціативою перейменувати одну з вулиць Оболоні на честь Героя Небесної Сотні Володимира Мельничука. Володимир залишив маму, вітчима, брата та дружину Марію. Цього 2014 року вони з дружиною планували народити дитину. На жаль, цій спільній мрії двох дуже близьких людей, які безмежно кохали один одного, вже не судилося збутися...
ВШАНУВАННЯ
* Звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (21 листопада 2014, посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності.

* Медаль "За жертовність і любов до України" (УПЦ КП, червень 2015) (посмертно).

* 02 липня 2014 року Володимиру Мельнічуку відкрили меморіальну дошку за адресою: м. Київ, Проспект Героїв Сталінграду, буд. 51

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
небесна сотня сайт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сайт пам'яті загиблих на євромайдані

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої небесної сотні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
герої майдан

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
майдан незалежності

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир МЕЛЬНІЧУК | НЕБЕСНА СОТНЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
МЕЛЬНІЧУК Володимир Валерійович 22 серпня 1974 - † 20 лютого 2014 Володимир Мельничук був киянином, проживав на Оболоні на вул. Героїв Сталінграда. В житті був чесною, веселою, щирою, доброю та сильною духом людиною. Завжди готовий прийти на допомогу рідним, близьким, знайомим і зовсім незнайомим людям.

# data[].attributes.headline
Так, загалом 20 люто

# data[].attributes.body
Так, загалом 20 лютого загинули та отримали смертельні поранення 48 осіб.

З боку силовиків за всі дні протистоянь загинуло 17 осіб.

# data[].attributes.headline
Вночі Верховна Рада 

# data[].attributes.body
Вночі Верховна Рада України ухвалила постанову про засудження насильства в країні та заборонила проведення антитерористичної операції з використанням будь-яких різновидів зброї та спеціальних засобів проти громадян України.

22 лютого стало відомо про втечу до Росії Віктора Януковича та його найближчого оточення. Того ж дня Верховна Рада України ухвалила постанову “Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень”. Позачергові вибори Президента України призначили на 25 травня 2014 року. Виконувачем обов’язків Президента та Головою Верховної Ради став Олександр Турчинов.

# data[].attributes.headline
25 лютого від отрима

# data[].attributes.body
25 лютого від отриманих під час Революції Гідності травм помер Ігор Бачинський (м. Боярка, Київська область, 30 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
30 листопада 1983 - 25 лютого 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

.

⋅

.

ЖИТТЄПИС

Бачинський Ігор Володимирович (30 листопада 1983 - 25 лютого 2014, Київ, Україна) - учасник Революції гідності, захисник Євромайдану. Один із Небесної сотні. Герой України.

Народився у Києві у родині військовослужбовців. Деякий час сім'я жила в Умані, де він і закінчив школу. Осиротів у 11класі, тому рано став дорослим.

Після закінчення школи він переїздить з Умані до міста Боярка Києво-Святошинського району Київської області, де опікуватись ним стали його дідусь з бабусею. Він вступає до професійно-технічного училища №33 у Києві на спеціальність кухаря і через рік успішно закінчує курс навчання. Відразу ж влаштовується на роботу до ресторану у Києві. Весною 2002 року був направлений райвійськкоматом на курси водіїв, які успішно закінчив у березні 2002 року. У 2002-2003 роках служив рядовим у Збройних силах України, спочатку в Харкові, а згодом у Василькові в авіаційній частині. Після демобілізації повернувся додому у Боярку, щодня їздив до Києва на роботу, а згодом і на навчання у Національну академію управління, до якої за власні зароблені гроші вступив восени 2006 року на фінансово-економічний факультет. Наприкінці літа 2013 року перейшов на роботу з Києва до Боярки кухарем у кафе.

Створивши свою сім'ю, дбав про її достаток. Радів первістку - донечці Софійці, яка народилася у 2010 році.

Був доброю, сміливою, чесною та справедливою людиною. Дуже любив Україну, її культуру та історію, був справжнім патріотом своєї Батьківщини, відчував біль своєї держави, вболівав за її долю, підтримував її в боротьбі за свободу, прагнув їй добра та кращого майбутнього, мав активну громадянську позицію, не міг миритися з безправ'ям та соціальною несправедливістю, був готовий віддати заради рідної землі найцінніше - своє життя.

⋅

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

Взимку 2013-2014 років щоденно їздив на Майдан Незалежності у Києві, де був активним учасником Революції гідності. Щоб не турбувати своїх близьких ночував вдома, а щоранку, нічого не кажучи рідним, поспішав на Майдан до своїх побратимів. Через це в середині грудня 2013 року був змушений звільнитися з роботи і фактично вже весь час перебував на Майдані. Коли ситуація на Майдані ускладнилася перебрався туди на постійно, як робили його побратими, які присвятили себе боротьбі за волю України. У ці дні він завжди знаходив хвилинку зателефонувати в Боярку до бабусі і дідуся і заспокоїти їх, запевняючи, що все буде добре.

18 лютого 2014 року під час протистоянь з бійцями "Беркуту" отримав важкі травми від вибуху гранати. Тиждень був на межі життя та смерті. Лікарі готували його до відправлення на операцію до Польщі. Однак 25 лютого Ігор помер.

Похований у селі Перевіз Васильківського району Київської області.

⋅

НАГОРОДИ
.

⋅

ВШАНУВАННЯ ПАМ'ЯТІ

* меморіальна дошка

У рідному місті героя - в Боярці, 25 лютого, у день загибелі Ігоря Бачинського, біля Крайознавчого музею було відкрито меморіальну дошку на його честь.

* меморіал Героїв Небесної Сотні

Ім'я та портрет Героя викарбувані на меморіалі Героїв Небесної Сотні у Києві на вулиці Інститутській

# data[].attributes.attachment_link.title
БАЧИНСЬКИЙ Ігор Володимирович

# data[].attributes.attachment_link.description
30 листопада 1983 - 25 лютого 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України . ⋅ . Бачинський Ігор Володимирович (30 листопада 1983 - 25 лютого 2014, Київ, Україна) - учасник Революції гідності, захисник Євромайдану. Один із Небесної сотні. Герой України. Народився у Києві у родині військовослужбовців.

# data[].attributes.headline
13 березня у Донецьк

# data[].attributes.body
13 березня у Донецьку після мітингу “За єдину Україну” вбили учасника Революції Гідності Дмитра Чернявського (с. Хромове, Бахмутський район, Донецька область, 22 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
5 березня 1992 - 13 березня 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

Дмитро Олександрович Чернявський (нар. 5 березня 1992, селище Артемівське, Артемівський район Донецька область, Україна - пом. 13 березня 2014, Донецьк, Україна) - український громадський діяч, загинув від ножового поранення проросійськими бойовиками під час мітингу за єдність України у Донецьку. Герой України.

Родом із м. Артемівська. Захоплювався історією, музикою, мандрами. Навчався в магістратурі в Львівському національному університеті ім. Івана Франка. Керівник прес-служби ВО "Свобода" у Донецькій області.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЧЕРНЯВСЬКИЙ Дмитро Олександрович

# data[].attributes.attachment_link.description
5 березня 1992 - 13 березня 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України Дмитро Олександрович Чернявський (нар. 5 березня 1992, селище Артемівське, Артемівський район Донецька область, Україна - пом. 13 березня 2014, Донецьк, Україна) - український громадський діяч, загинув від ножового поранення проросійськими бойовиками під час мітингу за єдність України у Донецьку.

# data[].attributes.headline
До Небесної Сотні ві

# data[].attributes.body
До Небесної Сотні віднесено також загиблих від учасників проросійсько-сепаратистських угруповань на Донеччині – Володимира Рибака (м. Горлівка, Донецька область, 42 роки)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився в місті Горлівка на Донбасі. Закінчив Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету (факультет "Автомобільний транспорт", спеціальність "Автомобілі та автомобільне господарство"; кваліфікація - інженер-механік) та МАУП (факультет: "Правознавство", спеціальність "Комерційне та трудове право"; кваліфікація: юрист. Член ВО "Батьківщина". Депутат міської ради. На парламентських виборах 2012 був кандидатом у народні депутати від виборчого округу No 52 (Донецька область).

ОБСТАВИНИ ВБИВСТВА

З появою сепаратистів у Горлівці став на чолі антисепаратистського руху та закликав до єдності України. Зокрема, намагався зняти прапор так званої ДНР з будівлі Горлівської міськради і встановити Державний Прапор України.

За дорученням Гіркіна був викрадений 17 квітня 2014 року бойовиками угрупування Бєзлера ("Бєс").

19 квітня його тіло було знайдено місцевими рибалками в річці Казенний Торець біля смт. Райгородок Слов'янського району Донецької області з ознаками насильницької смерті. 22 квітня тіло було упізнано дружиною. Разом із ним було знайдено тіло студента Юрія Поправки. За повідомленням прес-служби МВС "Причина смерті обох загиблих - комбінована травма тіла внаслідок тортур, з подальшим утопленням ще живих непритомних потерпілих"

звання Герой України з удостоєнням ордена "Золота Зірка" (посмертно) - за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народу, виявлені під час Революції гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
РИБАК Володимир Іванович

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився в місті Горлівка на Донбасі. Закінчив Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету (факультет "Автомобільний транспорт", спеціальність "Автомобілі та автомобільне господарство"; кваліфікація - інженер-механік) та МАУП (факультет: "Правознавство", спеціальність "Комерційне та трудове право"; кваліфікація: юрист. Член ВО "Батьківщина". Депутат міської ради. На парламентських виборах 2012 був кандидатом у народні депутати від виборчого округу No 52 (Донецька область).

# data[].attributes.headline
Юрія Поправк

# data[].attributes.body
Юрія Поправку (с. Морозівка, Баришівський район, Київська область, 18 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
11 вересня 1995 - квітень 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

Поправка Юрій Юрійович (11 вересня 1995, Морозівка - квітень 2014, Слов'янськ) - студент КПІ (заочно, факультет соціології та права), учасник Революції гідності. Одна з перших жертв війни на сході України. Закатоване тіло Юрія було знайдене 22 квітня 2014 року разом з тілом Володимира Рибака. Герой України.

Після закінчення 183-ї столичної гімназії навчався заочно в КПІ на факультеті соціології та права. Працював у одному з відділень Ощад-банку Києва.

Він був патріотом. Він принципово з першого класу розмовляв виключно українською мовою.

Лариса Гетьман

.

# data[].attributes.attachment_link.title
ПОПРАВКА Юрій Юрійович

# data[].attributes.attachment_link.description
11 вересня 1995 - квітень 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України Поправка Юрій Юрійович (11 вересня 1995, Морозівка - квітень 2014, Слов'янськ) - студент КПІ (заочно, факультет соціології та права), учасник Революції гідності. Одна з перших жертв війни на сході України.

# data[].attributes.headline
Юрія Дяковсь

# data[].attributes.body
Юрія Дяковського (м. Стрий, Львівська область, 25 років), викрадених 17 квітня 2014 року

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На початку лютого 2014 року вирушив до Києва. Родичам сказав, що їде на роботу. А сам відправився на Майдан, де приєднався до "Правого сектору". Відстоював барикади на Інститутській і Грушевського, неодноразово брав участь у патрулюванні м. Києва. На Інститутській отримав кульові поранення в руку та шию.

Вилікувавшись, у квітні 2014 року з власної ініціативи разом із товаришами вирушив до Слов'янська, шоб здійснити розвідку та зібрати інформацію про сепаратистів. У полон потрапив 17 квітня. 28 квітня 2014 тіло Юрія Дяковського з ознаками насильницької смерті було знайдене в річці Казенний Торець поблизу Слов'янська (які також були в загиблих Юрія Поправки і Володимира Рибака). Тіло було настільки понівечене, що рідні впізнали Героя за шрамом від кулі на шиї.

ПРОЩАННЯ

Через антитерористичну операцію, яка в той час тривала в околицях Слов'янська, та через те, що місто було повністю в руках російських бойовиків і місцевих сепаратистів, вивезти тіло загиблого Героя було вкрай важко. Складно було знайти судмедексперта, котрий видав би довідку про смерть Юрія. З такими ж труднощами довелось шукати транспорт, яким би можна було привезти тіло вбитого українця додому. Але, врешті, 5 травня пізно ввечері, після тривалих переговорів з терористами, вбитого Юрія Дяковського віддали представникам Донецької облдержадміністрації і перевезли до Донецька, звідки труна з тілом загиблого відправилась в останню дорогу до рідного дому.

8 травня 2014 року в місті Стрию відбувся похорон Героя.

# data[].attributes.attachment_link.title
ДЯКОВСЬКИЙ Юрій Іванович

# data[].attributes.attachment_link.description
На початку лютого 2014 року вирушив до Києва. Родичам сказав, що їде на роботу. А сам відправився на Майдан, де приєднався до "Правого сектору". Відстоював барикади на Інститутській і Грушевського, неодноразово брав участь у патрулюванні м. Києва. На Інститутській отримав кульові поранення в руку та шию.

# data[].attributes.headline
Їхні тіла знайшли 19

# data[].attributes.body
Їхні тіла знайшли 19, 22 та 28 квітня 2014 року відповідно

# data[].attributes.headline
Павло Мазуре

# data[].attributes.body
Павло Мазуренко (м. Любар, Житомирська область, 42 роки), якого 18 грудня 2013 року побили силовики через те, що, на їх думку, він бере участь в Євромайдані

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Родом із Житомирщини (м. Любар). Через хворобливість Павла родина переїхала у село Сизівка Сакського району АРК. Школу закінчив із золотою медаллю. Вищу освіту здобув, навчаючись у Національному технічному університеті України "Київського політехнічного інституту" (радіотехнічний факультет). Працював у Києві в ІТ-сфері, був інженером-програмістом і дизайнером.

Захоплювався музикою: грав на гітарі, баяні, губній гармоніці. Мав багато друзів, був дуже розумний, добрий, чесний, інтелігентний, мав тонке почуття гумору. Завжди залишав за співбесідником право на власну думку. У шлюбі 17 років. Родину оберігав від проблем. Увесь життєвий тягар брав на себе.

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

Мазуренко Павло Був дуже жорстоко побитий невідомими, одягнутими у амуніцію "Беркуту", за обвинуваченнями в участі в мітингу Євромайдану. Відбулось це 18 грудня біля ТЦ "Квадрат", що на вулиці Гната Юри, приблизно о 18.00 вечора. Додому дійшов сам. 20 грудня відмовився від госпіталізації швидкою допомогою.

Помер 22 грудня в реанімації Київської міської клінічної лікарні №12 від тяжких побоїв. Після смерті Павла МВС заперечило причетність міліції до побиття, лікарі під тиском заявляли ЗМІ про те, що причина смерті - пневмонія, і не пов'язували її з побиттям. Він був першим, хто помер за Майдан.

# data[].attributes.attachment_link.title
МАЗУРЕНКО Павло Анатолійович

# data[].attributes.attachment_link.description
Родом із Житомирщини (м. Любар). Через хворобливість Павла родина переїхала у село Сизівка Сакського району АРК. Школу закінчив із золотою медаллю. Вищу освіту здобув, навчаючись у Національному технічному університеті України "Київського політехнічного інституту" (радіотехнічний факультет). Працював у Києві в ІТ-сфері, був інженером-програмістом і дизайнером. Захоплювався музикою: грав на гітарі, баяні, губній гармоніці.

# data[].attributes.headline
Тарас Слобод

# data[].attributes.body
Тарас Слободян (м. Тернопіль, 31 рік), який приїздив на Майдан, а у грудні зник, його понівечене вибухом тіло знайшли на Сумщині

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10 грудня 1982 - кінець грудня 2013 - початок січня 2014
⋅

Учасник Євромайдану
Герой Небесної сотні

Герой України

Тарас Ігорович Слободян (10 грудня 1982, м. Тернопіль, Українська РСР - ймовірно, кінець грудня 2013 - початок січня 2014, Сумська область, Україна) - активіст Євромайдану. Герой України.

Батько Ігор Тарасович працює в апараті Тернопільської обласної ради, мати Слободян Марія Борисівна - пенсінерка, до виходу на пенсію працювала педагогом (географія) ТЗОШ № 12. Брат Назар - студент коледжу при ТНЕУ.

У 1990-2000 рр. навчався в Тернопільській ЗОШ № 12 (нині Тернопільський НВК "Школа-колегіум Патріарха Йосифа Сліпого"), яку закінчив із золотою медаллю. У вересні 2000 - липні 2005 навчався в Тернопільській академії народного господарства (нині Тернопільський національний економічний університет) на факультеті міжнародних відносин (у 2004 р. отримав диплом бакалавра, у 2005 - диплом магістра з відзнакою за спеціальністю "Міжнародна економіка" та спеціалізацією "Міжнародний туризм". Магістерська робота на тему "Перспективи розвитку туризму в Україні". Виступав на конференціях, писав наукові роботи, друкувався у збірниках університету.

Після закінчення магістратури від 26 січня 2006 до 16 жовтня 2009 року працював методистом англомовної програми з міжнародної економіки та туризму при факультеті міжнародного бізнесу та менеджменту ТНЕУ. Невдовзі вступив до аспірантури. Студенти про нього були тільки гарної думки: "Завжди уважний до студентів, привітний. Дуже допомагав нам у навчанні, переживав, коли складали іспити...", - сказала про нього колишня студентка університету Світлана Негода. Після закінчення аспірантури готувався до захисту кандидатської дисертації. Проте захист затягувався і Тарас вирішив поїхати на роботу до Києва (в серпні 2013 року). За деякими даними жив у Вишневому.

# data[].attributes.attachment_link.title
СЛОБОДЯН Тарас Ігорович

# data[].attributes.attachment_link.description
10 грудня 1982 - кінець грудня 2013 - початок січня 2014 ⋅ Учасник Євромайдану Герой Небесної сотні Герой України Тарас Ігорович Слободян (10 грудня 1982, м. Тернопіль, Українська РСР - ймовірно, кінець грудня 2013 - початок січня 2014, Сумська область, Україна) - активіст Євромайдану. Герой України.

# data[].attributes.headline
Віктор Хомяк

# data[].attributes.body
Віктор Хомяк (с. Голишів, Волинська область, 55 років), чиє тіло знайшли зі слідами катувань на каркасі металевої ялинки (“Йолки”) на майдані Незалежності

# data[].attributes.attachment_link.title
ХОМЯК Віктор Борисович

# data[].attributes.attachment_link.description
Основні дані відсутні. Відомо, що долучитися до акцій протесту Віктор Хомяк вирішив після подій 30 листопада, коли бійці "Беркуту" вночі жорстоко розігнали студентів на Майдані. 27 січня на сайті МВС з'явилося повідомлення: "27 січня близько 11.00 на спецлінію "102" надійшло повідомлення, що Будинку профспілок повісилася людина.

# data[].attributes.headline
Сергій Синен

# data[].attributes.body
Сергій Синенко (с. Володимирівське, Запорізька область, 35 років), учасник Автомайданів Запоріжжя та Дніпропетровська (тепер – Дніпро), якого живцем спалили в автомобілі 13 лютого 2014 року

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій був активним учасником Автомайдану Запоріжжя та Дніпропетровська. Організовував допомогу медикаментами та фінансово підтримував Самооборону місцевого Майдану, доставляв через Дніпропетровський аеропорт необхідні речі та медикаменти для Євромайдану в столиці.

13 лютого невідомі спалили Сергія Синенка у його власному автомобілі на кордоні Запорізької та Дніпропетровської областей. Тіло було знайдене у згорілому автомобілі "Тойота". Ідентифікувати особу загиблого вдалось лише за допомогою ДНК-експертизи. Відповідальність за цей злочин взяли на себе т.зв. "Привиди Севастополя", які продемонстрували відеозапис цього жорстокого вбивства по громадському телебаченню вночі 16 лютого 2014 року.

Залишив батьків, дружину та четверо дітей, двом із яких на момент загибелі батька виповнилось лише по три місяці...

# data[].attributes.attachment_link.title
СИНЕНКО Сергій Петрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій був активним учасником Автомайдану Запоріжжя та Дніпропетровська. Організовував допомогу медикаментами та фінансово підтримував Самооборону місцевого Майдану, доставляв через Дніпропетровський аеропорт необхідні речі та медикаменти для Євромайдану в столиці. 13 лютого невідомі спалили Сергія Синенка у його власному автомобілі на кордоні Запорізької та Дніпропетровської областей. Тіло було знайдене у згорілому автомобілі "Тойота".

# data[].attributes.headline
Учасник Волинської с

# data[].attributes.body
Учасник Волинської сотні Самооборони Іван Городнюк (м. Березне, Рівненська область, 29 років), якого побили 19 лютого і помер 20 лютого)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Був одним із найактивніших членів таких громадських організацій, як: Спілка Української Молоді, Молодіжний Національний Конгрес. Організовував мистецькі акції, брав участь у таборуваннях. Був постійним членом виборчих комісій, спостерігачем. Прагнучи віднайти історичну правду, долучився до діяльності Товариства пошуку жертв війни "Пам'ять". Брав участь у ексгумаційних роботах з метою встановлення імен і доль загиблих воїнів УПА та військових реконструкціях.

Працював керівником гуртка сучасних танців у Березнівському будинку культури, раніше займався підприємництвом.

⋅

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

У розпал протистояння на Грушевського стояв у перших лавах перед барикадами з палаючих покришок. Він приїхав до Києва з самого початку Євромайдану. Одразу вступив до Волинської сотні і був активним її бійцем. Мав псевдо "Месник". 17 лютого на Грушевського його жорстоко побив "Беркут", а наступного дня був облитий водою з водомета і захворів від переохолодження. 19 лютого приїхав додому геть виснаженим та знесиленим. Його здолала важка пневмонія. Навіть не встиг розпочати лікування. Вже 20 лютого вночі хлопця не стало - не витримало серце. Помер на руках у матері і брата.

⋅

# data[].attributes.attachment_link.title
ГОРОДНЮК Іван Володимирович

# data[].attributes.attachment_link.description
Був одним із найактивніших членів таких громадських організацій, як: Спілка Української Молоді, Молодіжний Національний Конгрес. Організовував мистецькі акції, брав участь у таборуваннях. Був постійним членом виборчих комісій, спостерігачем. Прагнучи віднайти історичну правду, долучився до діяльності Товариства пошуку жертв війни "Пам'ять". Брав участь у ексгумаційних роботах з метою встановлення імен і доль загиблих воїнів УПА та військових реконструкціях.

# data[].attributes.headline
Віктор Черне

# data[].attributes.body
Віктор Чернець (с. Подібна, Маньківський район, Черкаська область, 36 років) – 19 лютого його збила машина на трасі Одеса–Київ, коли він разом з іншими активістами намагався перекрити дорогу до Києва машинам із тітушками та силовиками

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Він був справді доброю людиною. Гуртував навколо себе всю велику родину, і ніхто ніколи не тримав на нього зла. Найбільшою мрією чоловіка було дати достойну освіту своїм дітям.

У Героя залишилося дві донечки.

РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ. ЄВРОМАЙДАН У КИЄВІ

Громадський активіст, волонтер Євромайдану. Не залишився осторонь, коли громада села пішла захищати блокпост на трасі Одеса-Київ, щоб тітушки та спецпризначенці не дісталися до столиці. Там його на шаленій швидкості збив джип, що супроводжував бандитів та пробивав дорогу внутрішнім військам.

Пішов у вічність 19 лютого 2014 року.

Віктор не боявся нічого, навіть смерті. Він казав:

"Буде війна - піду, буду битися. Бо якщо я буду вдома сидіти, то ви в мене, діти, краще не станете жити"

- згадує донька Лілія.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЧЕРНЕЦЬ Віктор Григорович

# data[].attributes.attachment_link.description
Він був справді доброю людиною. Гуртував навколо себе всю велику родину, і ніхто ніколи не тримав на нього зла. Найбільшою мрією чоловіка було дати достойну освіту своїм дітям. У Героя залишилося дві донечки. Громадський активіст, волонтер Євромайдану. Не залишився осторонь, коли громада села пішла захищати блокпост на трасі Одеса-Київ, щоб тітушки та спецпризначенці не дісталися до столиці.