# data[].attributes.headline
Afrika spejder forgæves efter andre veje end Silkevejen

# data[].attributes.subject
Afrika spejder forgæves efter andre veje end Silkevejen

# data[].attributes.attachment_link.title
Afrika spejder forgæves efter andre veje end Silkevejen - Mediearkiv - Infomedia

# data[].attributes.attachment_link.title
Kina-gæld truer Zambia med bankerot - Mediearkiv - Infomedia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Africa has become the fastest urbanizing region of the world, with rural migrants moving into cities a clip that has even surpassed that of China and India, as the continent becomes one of the final frontiers of the forth industrial revolution. This rapid transition presents big challenges but also offers big rewards for countries willing to risk billions in an infrastructure building revolution unlike anything the world has seen before - and no country has answered Africa's call quite like China.

By 2050, Africa's 1.1 billion person population is slated to double, with 80% of this growth happening in cities, bringing the continent's urban headcount up to more than 1.3 billion. The population of Lagos alone is growing by 77 people per hour. According to McKinsey, by 2025 more than 100 cities in Africa will contain over a million people.

With this breakneck pace of urbanization comes many unprecedented economic opportunities. The IMF recently declared Africa the world's second-fastest growing region, and many are predicting that it is well on its way to becoming a $5 trillion economy, as household consumption is expected to increase at a 3.8% yearly clip to $2.1 trillion by 2025. The attention of the world is now drifting towards Africa, with comparisons to 1990s-era China are no longer coming off as radical projections.

China has likewise become a central player in Africa's urbanization push, as a huge percentage of the continent's infrastructure initiatives are being driven by Chinese companies and/or backed by Chinese funding.

"Right now you could say that any big project in African cities that is higher than three floors or roads that are longer than three kilometers are most likely being built and engineered by the Chinese. It is ubiquitous," spoke Daan Roggeveen, the founder of MORE Architecture and author of many works on urbanization in China and Africa.

Even before the Belt and Road was formally announced in 2013, China was making major strides into Africa's urban development sphere. When the Communist Party of China first came to power in 1949, it was virtually completely unrecognized by pretty much every other country in the world - most of whom favored the Republic of China, the former government that the Red Army chased away to Taiwan. But China began lobbying Africa extensively, getting the People's Republic recognized one country at a time. Before long, these political commitments were being repaid in concrete and steel, as China started building railroads, hospitals, universities, and stadiums throughout the continent. However, there were other reasons for China's early partnerships with Africa: even though the colonial powers were largely gone or on the way out, the continent was still the same stockpile of natural resources it's always been, and China wasted no time stepping into the power vacuum, laying the political and economic inroads that have given Beijing the advanced position it has there today.

China is now Africa's biggest trade partner, with Sino-African trade topping $200 billion per year. According to McKinsey, over 10,000 Chinese-owned firms are currently operating throughout the African continent, and the value of Chinese business there since 2005 amounts to more than $2 trillion, with $300 billion in investment currently on the table. Africa has also eclipsed Asia as the largest market for China's overseas construction contracts. To keep this momentum building, Beijing recently announced a $1 billion Belt and Road Africa infrastructure development fund and, in 2018, a whopping $60 billion African aid package, so expect Africa to continuing swaying to the east as economic ties with China become more numerous and robust.

Nothing without infrastructure

As Chinese President Xi Jinping once pointed out, "Inadequate infrastructure is believed to be the biggest bottleneck to Africa's development." Collectively, the countries of Africa would need to spend $130-170 billion per year to meet their infrastructure needs, but, according to the African Development Bank, they are coming up $68-$108 billion short. Closing Africa's infrastructure gap has been the obsession of multiple waves of colonists, and China is the next in line to reach into the heart of the continent with railroads, highways, and airports.

"Europeans built infrastructure in Africa at the turn of the century, purportedly also for local economic development, but in essence the projects were used for natural resource extraction. The predecessor of both the Nairobi-Mombasa and Addis Ababa-Djibouti railways can be categorized as such. Both connect inland regions with mineral deposits with major ports on the Indian Ocean," wrote Xiaochen Su on The Diplomat.

Infrastructure is what Africa needs most and infrastructure is what China is most equipped to provide. It is not lost on many African leaders that hardly 30 years ago China was in a similar place that they are now - a backwater country whose economy made up hardly two percent of global GDP. But over the past few decades China shocked the world in the way that it used infrastructure to propel economic growth, creating a high-speed rail network that now tops 29,000 kilometers, paving over 100,000 kilometers of new expressways, constructing over 100 new airports, and building no less than 3,500 new urban areas - which include 500 economic development zones and 1,000 city-level developments. Over this period of time, China's GDP has grown more than 10-fold, ranking #2 in the world today.

It is precisely this kind of infrastructure-induced economic growth that Africa is looking for right now, and many African leaders are looking to China to bring their experience to their countries. The central players in many of Africa's biggest ticket infrastructure projects - including the $12 billion Coastal Railway in Nigeria, the $4.5 billion Addis Ababa-Djibouti Railway, and the $11 billion megaport and economic zone at Bagamoyo - are being developed via Chinese partnerships.

Since 2011, China has been the biggest player in Africa's infrastructure boom, claiming a 40% share that continues to rise. Meanwhile, the shares of other players are falling precipitously: Europe declined from 44% to 34%, while the presence of US contractors fell from 24% to just 6.7%.

"The Chinese SOEs they are really taking over the market of infrastructure projects in Africa. It's true to say that everywhere you go in East Africa you see Chinese construction teams," said Zhengli Huang, a research associate at the University of Sheffield who has carried out extensive case studies on urbanization in Nairobi.

The reasons for this ubiquitous presence are rather straight forward, as Roggeveen points out: many African contractors simply don't have the capacity for major development projects, "so if you want to do large-scale construction you either turn to a western firm or to a Chinese firm, but the Chinese firm is always able to undercut you on price."

Debt trap?

When we look at Africa, we see many countries chasing dreams of a better economic future while burying themselves in massive amounts of infrastructure-induced debt that they may not be able to actually afford. There have already been warning signs: the $4 Addis Ababa-Djibouti Railway ended up costing Ethiopia nearly a quarter of it's total 2016 budget, Nigeria had to renegotiate a deal with their Chinese contractor due to their failure to pay, and Kenya's 80% Chinese-financed railway from Mombasa to Nairobi has already gone four times over budget, costing the country upwards of 6% of it's GDP. In 2012, the IMF found that China owned 15% of Africa's external debt, and hardly three years later roughly two-thirds of all new loans were coming from China. This has some analysts issuing warnings about debt traps - with some even going as far as calling what China is doing a new form colonialism.

What does China get out of this?

China needs what Africa has for long-term economic and political stability. Over a third of China's oil comes from Africa, as does 20% of the country's cotton. Africa has roughly half of the world's stock of manganese, an essential ingredient for steel production, and the Democratic Republic of the Congo on its own possesses half of the planet's cobalt. Africa also has significant amounts of coltan, which is needed for electronics, as well as half of the world's known supply of carbonatites, a rock formation that's the primary source of rare earths.

However, there is a common misconception that all Chinese projects in Africa have the backing of Beijing. More often than not, Chinese SOEs are operating in Africa on purely for-profit ventures that don't have the ambitions of their government in mind. However, it can be difficult to separate China's commercial intentions in Africa from the strategic, as, in many cases, the two inevitably overlap. The internationalization of Chinese construction firms and IT companies as well as the building of infrastructure to better extract and export African resources, are key concerns for Beijing. So while the infrastructure being built on the ground may not necessarily be orchestrated by Beijing it does ultimately play into China's broader geo-economic interests.

... Read More

# data[].attributes.attachment_link.description
Africa has become the fastest urbanizing region of the world, with rural migrants moving into cities a clip that has even surpassed that of China and India, as the continent becomes one of the final frontiers of the forth industrial revolution.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=zQV_DKQkT8o

# data[].attributes.headline
Er Kinas investeringer i Afrika et tiltrængt fremskridt eller moderne kolonisering?

# data[].attributes.subject
Er Kinas investeringer i Afrika et tiltrængt fremskridt eller moderne kolonisering?

# data[].attributes.body
Fokuserer mere specifikt på Etiopien --> "A New Era For Ethiopia" reklamerer for den nye jernbane

Udtalelse: "vi var fattigere før Kina kom"

Etiopien har haft økonomisk vækst - dette skyldes bl.a kinesiske investeringer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A New Era For Ethiopia. Sådan står der skrevet på et omtrent ti meter højt og tyve meter langt skilt, når man drejer til venstre fra Africa Avenue ad Ethio China Street, der fører ind til centrum i Etiopiens hovedstad, Addis Ababa. Skiltet er en reklame for den jernbane, der åbner om få måneder og vil forbinde Etiopien med havet og alverdens handelsruter via Djibouti.

Det statsejede China Railway Group og China Civil Engineering Construction står for opførelsen af jernbanen og dermed - som både reklamebannerne og den taxachauffør, der henter mig i lufthavnen fortæller - opbygningen af The New Africa.

Den 750 kilometer lange jernbanestrækning har kostet den kinesiske stat i omegnen af 3,4 milliarder dollar. Det er bare et af mange lån til den etiopiske regering, bare én af de mange investeringer i etiopisk infrastruktur og økonomi, Kina har foretaget de seneste årtier. Der står Kina med kinesisk, amharisk og engelsk skrift på næsten ethvert byggeprojekt, vejanlæg, bro eller dæmning i Etiopien. Selv Africa Unions hovedkvarter i Addis Ababa til 200 millioner dollar er finansieret af Kina.

"Alt det her," siger taxachaufføren entusiastisk og slipper rattet i lidt for lang tid for at udpege samtlige færdige og ufærdige bygninger, kontorkomplekser, hoteller og højhuse i området, "alt det her er kinesernes værk".

"De står bag alle byggepladser i stort set hele landet. Tro mig. Du kan ikke se dem, det er etiopierne, der arbejder på byggepladserne, kineserne sidder inde på kontorerne og bestemmer. Nogle af dem bestemmer helt fra Kina."

Jeg nikker forstående. Jeg har læst om det hjemmefra. Jeg har hørt, hvordan man på universiteterne og i de store, internationale organisationer taler om Kinas tilstedeværelse i Afrika som kolonialismens anden bølge. At det, Kina bedriver i Afrika, er ren udbytning og dominans.

En af kritikerne er Asad Malik, administrerende direktør i organisationen Pan-African Alliance. Han skriver i organisationens netmagasin, at "den anden bølge af afrikansk kolonisme for længst er begyndt" og advarer om, at "Kinas mission er at videreføre de europæiske kolonimagters tradition for at rage så meget af Afrika til sig, som de overhovedet kan - og give så lidt igen som muligt".

Britiske Jane Goodall, antropolog og fredsambassadør for FN, har til nyhedsbureauet AFP beskrevet de kinesiske operationer i Afrika som "koloniale" og "katastrofale". Kina gør, som de europæiske kolonimagter gjorde, lyder hendes kritik: "De kræver råstoffer for såkaldt økonomisk vækst, men reelt efterlades de lokale folk fattigere end før."

Og politiske ledere fra Vesten har karakteriseret Kinas tilstedeværelse som en "invasion", som "kinesisk imperialisme", ligesom afrikanske præsidenter, senest Jacob Zuma fra Sydafrika, beskriver forholdet mellem Kina og Afrika som "ubæredygtigt" og "smertefuldt for Afrika".

Taxachaufføren sukker. Han bliver udmattet og forvirret, når han hører folk - især hvide, studentikose typer som mig - referere til den slags. Det har ikke meget at gøre med den virkelighed, han lever i:

"Vi var fattigere før Kina kom. Hvis du synes, der er mange tiggere her i dag, så skulle du have set byen for et par årtier tilbage. Jo, jeg ville gerne have en tysk motorcykel, men det er ikke en mulighed - jeg får aldrig råd. Så min bil er fra Kina, og mine børn skal lære kinesisk, ikke engelsk, så de kan imponere de kinesiske ingeniører, få arbejde og forsørge familien, når jeg bliver gammel," siger han.

Og så enkelt er det - for taxachaufføren såvel som mange andre etiopiere, jeg taler med i løbet af mine tre uger i landet. Om det kaldes imperialisme, nykolonialisme eller samhandel er for dem komplet ligegyldigt.

Job til etioperne

Etiopien var i år 2000 ifølge Verdensbanken blandt verdens fattigste lande. 44 procent af befolkningen levede under fattigdomsgrænsen, 56 procent levede for mindre end en dollar og 25 cent om dagen.

Siden har en årlig økonomisk vækst på 10,9 procent i gennemsnit hævet levestandarden for store dele af befolkningen, og i 2011 levede kun 31 procent under fattigdomsgrænsen. I Afrika har kun Uganda formået en højere fattigdomsreduktion end Etiopien inden for samme årrække. Og bag den positive udvikling står først og fremmest Kina.

Det slår etiopiske Alexander Demissie fast, der er grundlægger og direktør af konsulentvirksomheden The China Africa Advisory i Köln, da jeg ringer ham op via en Skype-forbindelse:

"Man kan ikke benægte de her tal, de taler deres tydelige sprog: Kinesiske investeringer har ført til massiv reduktion af fattigdom og skabt mange job til etiopierne. Og kineserne? Siden 1990'erne har de reddet på et goldrush i store dele af Afrika, særligt i Etiopien. De er naturligvis begejstrede - ligesom etiopierne," siger han.

I 2013 blev der handlet for omkring 210 milliarder dollar mellem Kina og Afrika. Mere end 2.500 kinesiske firmaer opererede på kontinentet, viser tal fra det kinesiske nyhedsbureau Xinhua. Alene i Etiopien blev der investeret 800 millioner dollar i perioden 1992 til 2015, viser tal fra den etiopiske regering.

Sidste år udtalte den kinesiske premierminister Li Keqiang under et besøg hos den Afrikanske Union i Addias Ababa, at i 2020 vil handlen mellem Kina og Afrika runde de 400 milliarder dollar, og Kinas samlede investeringer i kontinentet vil beløb sig til 100 millarder dollar.

"Jeg har set det her ske," fortæller Demissie, "jeg har set, hvordan de kinesiske investeringer og firmaer har etableret den nødvendige infrastruktur - de har anlagt motorveje fra nord til syd, en letbane i Addis Ababa, en fuldstændig mageløs jernbanestrækning til Djibouti for ikke at tale om elektricitet i by- såvel som landregioner."

For Alexander Demissie, der er født i Etiopien, men har boet i Beijing i ti år, er der ingen tvivl om, at manglen på infrastruktur har været én af de allerstørste grunde til, at den etiopiske økonomi har været så ustabil og dårlig.

Ikke en koloni

Etiopien har som det eneste land i Afrika aldrig været koloniseret. Med undtagelse af en kortvarig italiensk besættelse i 1935-41, der ifølge de etiopiere, jeg taler med, først og fremmest har betydet, at man i dag kan få god og velbrygget espresso på enhver piazza, som det stadig hedder sig i de større byer.

Men at Etiopien i modsætning til nabolandene aldrig har været underlagt kolonimagter, er ikke alene kilde til stolthed, forklarer Alexander Demissie, der har forsket i relationen mellem Kina og Afrika med fokus på Etiopien i godt 12 år.

"Det har betydet, at Etiopien har været ekstremt tilbagestående i forhold til infrastruktur og elektricitet sammenlignet med de omkringliggende lande, hvis kolonimagter trods alt lod den etablerede infrastruktur stå efter kolonitiden."

I dag tager det mindst tre dage for en lastbil at fragte varer og handelsgods fra Addis Ababa til havnen Djibouti, hvorfra alverdens skibsruter - især den til Kina - går. Men når togforbindelsen mellem Addis Ababa og Djibouti City åbner om kort tid, vil det kun tage to timer. Det er, fremhæver Alexander Demissie, en " game changer " for Etiopiens økonomi, import- og eksportindustri.

Det er dog svært at forestille sig, at den etiopiske stat kommer til at kunne betale lånet på 3,4 milliarder dollar tilbage til Kina i nær fremtid og dermed blive mere uafhængig.

"Men du er nødt til at gå tættere på for at forstå, hvad det er for en dynamik og udveksling der er mellem kineserne og etiopiernes," siger Alexander Demissie.

'China, China! Yellow, yellow!'

Taxachaufføren havde ret. De fylder ikke meget i gadebilledet, kineserne. Selv om de etiopiske immigrationsmyndigheder estimerer, at der bor omkring 60.000 kinesere i Addis Ababa, er de svære at få øje på. De holder sig for sig selv. I kontordomiciler og beskyttede hoteller i bydelen Bole, langs Ethio China Street, som er det absolut reneste og mindst skraldede område i millionbyen. Her er kinesiske restauranter, kinesiske tøjbutikker og madmarkeder, kinesiske elektronikforretninger og tehuse.

De etiopiske unger lader ikke desto mindre til at være vant til at se meget til kineserne. "China, China! Yellow, yellow!" råber de efter mig på gaden på grund af mit blege ansigt. Nogle gange efterfulgt af ønsket om en fodbold eller 20 birr, svarende til en fem-seks danske kroner. Andre gange får jeg et "I love you!" og en high-five.

I udkanten af byen ligger Addis Ababa Universitet, hvor Institut for Kinesisk Sprog og Kultur er grundlagt side om side med Konfucius-instituttet, der varetager undervisning i kinesisk sprog, kultur og filosofi.

Døren ind til instituttet er - som den eneste på etagen - af mørk mahogni, og ved siden af hænger et stort skilt med kinesiske skrifttegn i gylden messing.

Institutlederen, der byder mig velkommen, er klædt i råhvid silke, jakken har kinakrave, og hans sko ser ud til at være for varme til det etiopiske klima. Der er pyntet op i alle lokalets vinduer med kinesik knudepynt i røde farver. I køkkenet står to kinesiske undervisere og koger ris til frokosten. Også toiletpapiret er fra Kina.

Institutlederen har sammen med sin hustru arbejdet for Konfucius Instituttet i næsten 13 år. Inden de kom til Etiopien for snart to år siden, arbejdede de i Chiang Mai i Thailand.

"Jeg synes, etioperne har taget godt imod os," fortæller han. "Ude på landet kan folk godt være meget skeptiske. De er bange for at miste deres arbejde til kinesiske arbejdere. Men i byen er det heldigvis anderledes. Flere og flere forstår, at den kinesiske industri i Etiopien er stor og kun bliver større - og at den er et godt sted for dem at få arbejde, succes og status."

Og jo bedre etiopierne taler kinesisk, jo større forståelse de har for kinesisk kultur, desto lettere er det for dem at få arbejde i den kinesiske sektor, siger institutlederen.

"Det er derfor, vi er her. Vi arbejder for at sprede den visdom og indsigt, vi i Kina har opnået gennem flere årtusinder, ud til det etiopiske folk og det afrikanske kontinent."

Kommer med fred

Visdommen har de taget med fra Kina i form af stakkevis af bøger, der står stablet i et 10-15 meter langt vitrineskab. Mange af bøgerne er til sprogundervisning, mens andre handler om den kinesiske statsideologi, konfucianismen:

"Det handler om godhed, respekt, accept og tolerance. Vi tror på, at hvis vi accepterer etiopisk kultur - også det i den, vi synes er mærkeligt - så vil de også acceptere os," siger han.

Ifølge ham har Kinas forhold til omverdenen altid været fredeligt.

"Vi gør ikke som Vesten eller som USA. Vi har aldrig bedrevet kolonialisme eller imperialisme. Vi har aldrig taget slaver som spanierne eller resten af de europæiske kolonimagter. Vi har tillid til den etiopiske regering og er ikke interesseret i at dømme den."

Da jeg begynder at stille kritiske spørgsmål og fremhæve eksempler på den etiopiske regerings mere diktaturlignende overgreb på det etiopiske folk, svarer han uden tøven: "Jeg er sikker på, at regeringen gør det, den finder nødvendigt."

Ingen 'europæisk baghave'

Forsker Alexander Demissie vil ikke beskrive Kinas forhold til omverden som "fredeligt". Han lægger ikke skjul på, at der er store problemer i forholdet mellem Kina og Afrika.

"Det er ingen hemmelighed, at demokrati og menneskerettigheder langtfra står højt nok på begge regeringslederes lister. Og jeg vil heller ikke bagatellisere de sikkerhedsproblemer og dårlige arbejdsforhold, der har været for mange afrikanske arbejdere på mange kinesiske byggepladser. Her er der brug for bedre opsyn fra de lokale regeringer," siger han og fortsætter: "Men det er afgørende at forstå, at der er tale om forskellige isolerede problemer, der ikke ændrer ved, at Kinas tilstedeværelse i Afrika og Etiopien overordnet er ekstremt positiv."

Når folk omtaler Kinas tilstedeværelse i Afrika som en moderne fortælling om kolonisering eller et eksempel på kinesisk imperialisme, er det for Demissie et bevis på, hvor mange myter, forvrængede formodninger og faktuel forkert viden, der florerer i feltet.

"Det vidner først og fremmest om uvidenhed. Og det bygger på et misforstået syn på både Kina og Afrika," siger han.

"Det er både nedgørende og desillusioneret, når Europa blindt fastholder et billede af Afrika som en slags europæisk baghave, som Kina lige nu misligholder. Det er jo netop den slags levn fra kolonitiden, der har været medvirkende til, at afrikanske lande vender sig væk fra Europa og mod Kina. Ironisk nok er det særligt Europa, der er groet fast i det her koloniale narrativ."

For Afrika er ingen europæisk baghave. Særligt ikke Etiopien, hvis økonomiske og forretningsmæssige samarbejde med Kina er lysår forud for, hvad europæiske samarbejdspartnere kan levere.

"Europa har sovet i snart 15 år og givet Kina fuldstændig frit spil på det afrikanske marked. De er nødt til at step up their game hurtigt, hvis de vil bevare én eller anden form for forbindelse til de mange muligheder, det afrikanske kontinent rummer. Og det vil de jo - både i form af råstoffer, ressourcer og handelssamarbejder, men især også med ønsket om at reducere antallet af flygtninge fra de afrikanske lande," forklarer Demissie.

Et showroom

Men hvad er det egentlig, Kina vil med Etiopien? Modsat Sudan og Sydsudan, så har Etiopien ingen olie. Og landet er heller ikke, som Zambia, rig på mineraler. Etiopiens største ressource er og bliver dets 100 millioner indbyggere, men netop indbyggere og arbejdskraft er en af de ting, Kina velsagtens har nok af.

Demissie forklarer, at Etiopien er "et førsteklasses showroom uden sidestykke" for Kina. Grundet lighederne i de politiske etpartisystemer i Kina og Etiopien, så kan Kina arbejde hurtigt i Etiopien.

"Etiopien er den perfekte stepping stone for Kina ind til resten af det afrikanske marked, hvor der som bekendt er olie og naturressourcer. Etiopien er Den Afrikanske Unions hovedsæde, det er også her, FN huserer, det er det mest magtfulde sted i hele Afrika," siger han.

Så hvis Kina kan vise overlegenhed og økonomisk styrke i Etiopien med let- og jernbaner, fremragende vejanlæg og hurtigopbyggede industrielle zoner, samt levere konkrete resultater i form af økonomisk vækst og fattigdomsreduktion, så vil flere afrikanske lande byde kinesiske investorer velkomne, lyder rationalet.

Ifølge Demissie er det "ren forretning", som for Etiopien er meget mere gennemskuelig og bæredygtig end det forhold og samarbejde, Vesten tilbyder.

Det reneste sted

Letbanen i Addis Ababa er et af de showrooms, Demissie taler om. Når man går ned under jorden ad trappen til Menelik II Squares metro, går man ned i en anden verden. Pladsen er et af hovedstadens travleste knudepunkter; biler, busser og æsler ligger næsten i lag, og vejkanten består af en lang række af tyggegummibutikker, skopudsere og deslige.

Men under jorden lugter der rent. Ikke af pis, skrald eller benzin. Og her er stille. Her er ikke støvet, her er ingen tiggere, gadesælgere, dyttende biler eller geder, hunde eller æsler. Og folk maser ikke, de står i kø, i sirlige rækker, under nøje opsyn fra hele seks etiopiske politibetjente udstyret med knipler og voldsomt store geværer.

Det er alle slags mennesker, der kører med - en mand i jakkesæt, et par unge knægte iført kasketter med dollartegn og hængerøv, en kvinde med slidt tøj og to småbørn på ryggen.

Der er også en midaldrende herre på vej hjem til sin familie i forstaden Kality. Før letbanen så han dem ikke meget, da han arbejder på Menelik II Square i nord. At komme derfra til Kality Station i syd tager halvanden time i taxa og koster mellem 3-400 birr. Bussen koster kun 45 birr, men tager op mod tre timer. Med letbanen tager det 25 minutter og koster 4 birr.

"Jeg kunne ikke både have et arbejde og være hos min familie, før letbanen kom. Dengang så jeg dem kun én gang hver måned. Jeg tror, der er mange, der har fået flere muligheder, efter det her tog er kommet," fortæller han.

Strækningen mellem Menelik II Square og Kality tilbagelægges uden problemer. Togkupéerne fyldes hurtigt op af etiopiere, men der er plads nok, og det er en lettelse af undslippe den stillestående trafik på landjorden.

"Det her er det bedste, der er sket for Addis. Især for dem, der ikke har så mange penge," siger han og peger på skiltet med Changchung Railway Vehicles signatur, før han står af.

På bare to år - en tidsramme, der må virke urealistisk, nærmest fjollet for Københavns Metroselskab - blev Addis Ababa-metroen bygget. Og i modsætning til tidligere byggeprojekter på etiopisk grund, importerede Kina ikke egen arbejdskraft, men ansatte etiopiske arbejdere.

Den etiopiske regering forpligtede nemlig Changchung Railway Vehicles på, at mindst 80 procent af arbejdskraften i forbindelse med udfærdigelsen af letbanen skulle være etiopisk. Dermed brød de med traditionen for, at ikke bare ingeniørerne og pengene er kinesiske, men også arbejdskraften.

'Trade, not aid'

Ifølge Luke Patey, der er seniorforsker ved DIIS med ekspertise i forholdet mellem Kina og Afrika, kan forløbet med letbanen bruges til at forstå dobbeltheden i de kinesiske operationer - ikke bare Etiopien, men i Afrika mere generelt:

"Hvis de afrikanske regeringer er strategiske og sørger for at bruge deres momentum hos Kina til at skabe udvikling og vækst lokalt - eksempelvis ved at kræve, at en letbanekonstruktion skal skabe job lokalt til gengæld for byggetilladelse - så kan de vinde stort," forklarer han.

"Men i det tilfælde, hvor en afrikansk regeringsleder ikke tager hånd om at fordele goderne, så forstærkes landets ulighed og ubalance. Og det har vi set mange eksempler på i Afrika de seneste mange år."

For Kina driver forretning i Afrika - intet andet, understreger Luke Patey:

"Det er trade, not aid. Så hvis ikke de afrikanske regeringer forpligter de kinesiske samarbejdspartnere på at skabe arbejdspladser, sikre acceptable arbejdsforhold og rettigheder til de lokale eller sikre et minimum af miljøbeskyttelse, så er der ingen, der gør."

Det har både negative og positive konsekvenser, at Etiopien ligesom Kina har et effektivt etpartisystem. Det betyder, at der ikke er langt fra forslag og skitser til byggetilladelse, byggeplads og derefter færdige højhuse, vandrensningsanlæg eller jernbaner, påpeger Luke Patey.

"Men det betyder også, at de negative aspekter af det politiske system i Etiopien - såsom korruption, brud på menneskerettigheder, mangel på demokrati, gode arbejdsvilkår og pressefrihed - forstærkes i takt med at regeringen styrkes," siger han.

Begrænset kritik

Der er ikke mange i Etiopien, der åbent tør kritisere den etiopiske regering - og heller ikke den kinesiske. For de hænger efterhånden nærmest sammen, fortæller en ung ingeniør på markedet i byen Gondar i det nordlige Etiopien.

"Det er Kina, der sidder på magten her i landet. Hvis jeg vil have succes og karriere her i mit eget land, så kommer jeg ikke uden om kineserne," fortæller ingeniøren, der foretrækker at være anonym.

For ham er udviklingen et tilbageskridt for Etiopien og for Afrika.

"Du møder ikke mange, der åbent deler kritiske synspunkter om hverken etiopisk eller kinesisk politik. Og mange etiopiere tror nok også på den etiopiske regerings forsikringer om, at Kina ikke involverer sig i det politiske. Men det er løgn - veje er politik, arbejdspladser er også politik."

Og måske er det derfor, at Kina - og ikke længere Europa eller USA - er blevet Afrikas primære handelspartner og -bank. For Kina tager penge med, forklarer den unge ingeniør, de skaber arbejdspladser, handel, vækst.

"Men de bidrager også til en allerede meget ulige fordeling af magt og goder og ressourcer her. De skaffer job, men de skaffer ikke arbejderrettigheder," tilføjer han.

Selv om han har en lang ingeniøruddannelse bag sig, arbejder han i sin families butik på markedet i Gondar. Det er svært for ham at få øje på den økonomiske vækst, de taler om i Addis Ababa, ude i landregionerne.

"En økonomisk vækst på 10,9 procent, siger du? Det er regeringens tal. Og de har ikke noget med livet her at gøre."

Skævt magtforhold

Seniorforsker Luke Patey forstår, hvorfor mange i og uden for Etiopen er stærkt kritiske over for Kina og den etiopiske regerings håndtering af den kinesiske tilstedeværelse. Men så længe Kina står uden egentlig konkurrence på det afrikanske kontinent, så kan det være svært for de afrikanske regeringer at yde modstand og tænke progressivt, forklarer han:

"Magtforholdet mellem Etiopien og Kina er ekstremt skævt. Hvis ikke Kina anerkender sin dominans og overlegenhed og i en eller anden grad lever op til sit ord om at tage socialt, økonomisk og miljømæssigt ansvar, så ser det skidt ud. Så vil Kina spille samme rolle i Afrika, som Vesten har gjort.
Og hvad er det for en rolle?
"Det er en rolle, hvor man ikke anerkender sin magt, overlegenhed og dominans."

Det er dog ikke dér, vi er endnu, mener Patey. Og det er på nuværende tidspunkt uberettiget, når vestlige og afrikanske kritikere anklager Kina for at bedrive nykolonialisme, siger han.

"Jeg forstår, hvor det kommer fra. Men Vesten og særligt Europa bør være meget varsomme med at pege fingre i forhold til den her problematik. Alle har blod på hænderne, når det kommer til Afrika."

De næste årtier vil vise, om forholdet mellem Kina og Etiopien - og resten af det afrikanske kontinent - kan udvikle sig til at blive bæredygtigt. Luke Patey håber, at det også vil gå i den rigtige retning i forhold til demokratiske værdier og menneskerettigheder. Men han understreger, at Vesten har været for langsom til at erkende, at økonomisk vækst, samhandel og store investeringer i infrastruktur er et afgørende skridt på vejen. Måske endda en forudsætning for demokrati i et land som Etiopien.

Som taxachaufføren, der kørte mig fra lufthavnen til Addis Ababas centrum, påpegede: "Spørger du os, om vi helst vil have demokrati eller et arbejde, der kan få mad på bordet, så er svaret ganske enkelt: Vi har brug for mad først."

# data[].attributes.attachment_link.title
Er Kinas investeringer i Afrika et tiltrængt fremskridt eller moderne kolonisering?

# data[].attributes.attachment_link.description
I år 2020 forventer Kina at have investeret over 100 milliarder dollar i det afrikanske kontinent, hvorfra mere end 2.500 kinesiske virksomheder arbejder. Og især i Etiopien er mange flere på vej. Kritikere beskriver det som "kinesisk imperialisme" og "nykolonialisme", mens andre ser Kinas investering som vejen til en bæredygtig afrikansk økonomi.

# data[].attributes.headline
Kina låner Afrika penge, når Vesten ikke tør

# data[].attributes.subject
Kina låner Afrika penge, når Vesten ikke tør

# data[].attributes.body
Kina har det seneste årti lånt milliarder af dollar til afrikanske infrastrukturprojekter

Marxistisk udviklingsteori --> Afrikanske landes egen private sektor burde blive involveret i projekterne

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I slutningen af april satte 40 af verdens statsledere retningen mod Bejing. På programmet stod der Belt and Road Summit.

Belt and Road Initiative, eller bare BRI, er Kinas nye multimilliard infrastrukturinvestering, der for alvor skal sætte 'Riget i midten' i centrum af de globale handelsstrømme ved hjælp af nye havne, jernbaner og broer på tværs af Asien, Europa og Afrika.

Blandt topmødets deltagere var flere afrikanske statsledere. Og det er ikke tilfældigt.

Afrika er nemlig en vigtig strategisk brik i Kinas handelsvisioner. Men BRI bringer ikke nødvendigvis noget nyt under solen for det afrikanske kontinent ifølge Luke Patey, der er seniorforsker ved Dansk Institut for Internationale Studier, DIIS.

"Kina har det seneste årti lånt mange penge til infrastrukturprojekter i Afrika, så Belt and Road Initiative skal fra et afrikansk perspektiv betragtes som en fortsættelse som hidtil", vurderer han.

Da Kinas leder, Xi Jinping, i 2013 lancerede BRI-projektet, var Kina allerede godt i gang med et omfattende låneprogram til afrikanske lande. Fra i 2008 årligt at have udlånt fire milliarder dollar i til Afrika nåede kineserne i 2016 op på at udskrive lån for omtrent 30 milliarder dollar.

Årsagen til dette skal blandt andet findes i den hastige befolkningstilvækst i Afrika.

"Kina betragter det afrikanske marked som et voksende forbrugermarked, hvilket Vesten ikke på samme både har gjort," forklarer Luke Patey.

Det er især billig elektronik, som er en lukrativ kinesisk eksportvare på det afrikanske marked.

USA: Lån truer Afrika
Tilbage i april 2018 udkom Den Internationale Valutafond, IMF, med en rapport, der advarede mod en potentiel gældskrise blandt afrikanske lande. Gældskrisen gør de kinesiske udlån til en risikabel forretning, forklarer Luke Patey.

"Det springende punkt er, hvorvidt investeringerne skaber nye job og udvikler de afrikanske økonomier. Det finder vi først ud af om 10-20 år," siger han, og påpeger at befolkningsrige lande som Etiopien og Kenya er interessante at følge udviklingen i, da de begge har høje gældsrater.

På den internationale politiske scene har især amerikanerne kritiseret, at Kina har intensiveret sine udlån til gældplagede afrikanske lande.

Amerikanernes nu tidligere udenrigsminister Rex Tillerson langede tilbage i 2018 ud efter kineserne og anklagede dem for, at deres lån truer afrikanske naturressourcer, fremtvinger korruption og placerer låntagerne i et afhængighedsforhold til Kina.

Ifølge John Hopkins Universitetet tæller listen af lande med en risikabel høj gæld til Kina 17 afrikanske nationer. Blandt dem med mest højst risiko for ikke at kunne betale sine lån tilbage er Djibouti, Den Demokratiske Republik Congo og Zambia.

"Kina låner penge til de lande, Vesten ikke tør låne til," siger Luke Patey.

Sammenlignet med lån fra aktører som IMF og Verdensbanken bliver kinesernes lån af afrikanske ledere set som hurtigere, billigere og præget af færre modkrav.

Infrastruktur ikke lig med økonomisk udvikling
Helt uden modkrav kommer de kinesiske lån dog ikke, fremhæver Luke Patey. Kina stiller ofte krav til, at kinesiske virksomheder skal hyres til at udføre de omfattende infrastrukturprojekter, og at det skal ske med kinesisk arbejdskraft. Krav, der kan true den lokale, afrikanske økonomiske udvikling.

"For at investeringerne skal skabe vækst er det vigtigt, at de afrikanske lande sørger for at få sin egen private sektor involveret i projekterne. De kan ikke bare antage, at ny infrastruktur skaber udvikling," siger Luke Patey.

I 2017 arbejdede 200.000 kinesiske arbejdere i afrikanske lande ifølge officielle kinesiske kilder. De fem lande med flest arbejdende kinesere var Algeriet, Angola, Nigeria, Etiopien og Zambia.

Gældsdiplomati
En af nyhederne ved det nyligt overståede Belt and Road Summit i Beijing var, at Etiopien fik afskrevet en betragtelig del af sin gæld til kineserne. Denne nyhed bed Luke Patey mærke i.

Kina bliver af kritikere beskyldt for at udlåne penge til kapitalhungrende nationer for efterfølgende at fange dem i en gældsfælde. Senest har Sri Lanka måttet give kineserne en råderet over deres nybyggede havn i Hambantota i 99 år, da landet ikke var i stand til at afdrage på sin gæld.

At Kina nu i stedet eftergiver gæld til Etiopien kunne tyde på, at Kina går efter en mere bæredygtig tilgang for sine lånemodtagere, mener Luke Patey.

"Kinesernes strategi er dog vanskelig at blive rigtig klog på, da deres forhandlinger er præget af meget lukkethed," tilføjer han.

Hvorvidt de risikable kinesiske lån til afrikanske infrastrukturprojekter bærer frugt for de implicerede parter, får vi først at se over de næste 10-20 år, vurderer Luke Patey.

"Det vil betyde meget for den kinesiske soft power, hvis det lykkedes," siger han.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kina låner Afrika penge, når Vesten ikke tør

# data[].attributes.attachment_link.description
I slutningen af april satte 40 af verdens statsledere retningen mod Bejing. På programmet stod der Belt and Road Summit.Belt and Road Initiative, eller bare BRI, er Kinas nye multimilliard infrastrukturinvestering, der for alvor skal sætte 'Riget i midten' i centrum af de globale handelsstrømme ved hjælp af nye havne, jernbaner og broer på tværs af Asien, Europa og Afrika.Blandt topmødets deltagere var flere afrikanske statsledere.

# data[].attributes.headline
Why Is China Investing Billions in Africa? | NowThis World

# data[].attributes.subject
Why Is China Investing Billions in Africa? | NowThis World

# data[].attributes.body
Nye trade-routes - Kina mener, at det er en platform for samarbejde, som er fordelagtig for begge parter

Afrika kan fanges i en "debt trap" - kan ikke betale tilbage

Kina hjælper måske Afrika for at få fat i deres naturressourcer - ressource udvinding har dog ikke været Kinas fokus - Kina siger, at der ikke er nogel skjulte geopolitiske mål

Nykapitalism

# data[].attributes.attachment_link.title
Why Is China Investing Billions in Africa? | NowThis World

# data[].attributes.headline
Kina vinder Afrika med hård valuta og blød kultur

# data[].attributes.subject
Kina vinder Afrika med hård valuta og blød kultur

# data[].attributes.body
Kinesiske incestorer og ngo´ers færden i det østafrikanske land Kenya

Fokus på Kinas sociale investeringer

Kinas nye silkevej til Europa og Afrika --> "Belt and Road" er en win-win for Kina, fordi det kan skabe stor økonomisk vækst

Forøgelse af det infrastrukturelle netværk

Jernbanen er et stort symbol på den kinesiske tilstedeværelse i Afrika

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Foto: Peter Hesseldahl)

Det er lørdag aften, og der er fest på universitetet i Kenyas tredjestørste by, Kisumu. Salen koger til de afrikanske rytmer. Mellem de sorte musikere på scenen står en kineser med dreadlocks og spiller på et større udvalg af eksotiske fløjter. Det fungerer perfekt, og alle oplever et forrygende og sveddryppende møde mellem vidt forskellige former for musik, der alligevel swinger sammen.

Man plejer at sige, at Kinas globale engagement er rent praktisk og økonomisk. Der er ikke mange varme følelser involveret - i modsætning til eksempelvis USA's globale indflydelse, der i hvert fald tidligere i høj grad var præget af soft power og kulturel inspiration og udveksling.

Jeg havde for nylig lejlighed til at følges rundt i Kenya med en gruppe kinesiske ngo'er og investorer med fokus på sociale investeringer. Kineserne var der som del af en konference med deltagere fra hele verden om bæredygtig udvikling.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kina vinder Afrika med hård valuta og blød kultur

# data[].attributes.attachment_link.description
Engang var det briterne, der koloniserede Kenya. Nu, knap 60 år efter selvstændigheden, har Kina travlt med at rykke ind - og de gør det med en type produkter og med en strategisk beslutsomhed, som vestlige lande har svært ved at matche. Peter Hesseldahl har fulgt en gruppe kinesiske investorer og ngo'ers færden i det østafrikanske land.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En fjerdedel af kenyanerne mener, at Kina er den største ikke-afrikanske trussel mod Kenyas politiske og økonomiske udvikling.

Kenyanerne frygter bl.a. at billige varer fra Kina vil udkonkurrere kenyansk-producerede varer, at den kinesiske indflydelse vil skabe mere korruption og føre til tab af arbejdspladser. Det skriver den kenyanske avis Daily Nation på baggrund af en undersøgelse fra meningsmålingsfirmaet Ipsos Synovate.

Nummer to på listen er USA, som 12 procent af befolkningen mener er den største ikke-afrikanske trussel. Der er et stort spring ned til nummer tre, Tyskland, som én procent mener er den største trussel mod landets økonomiske og politiske udvikling.

Den største bekymring er, at Kinas indlydelse vil føre til tab af arbejdspladser. Det mener 38 procent af kenyanerne ifølge undersøgelsen. En fjerdedel mener, at de billige varer der strømmer ind fra Kina er en trussel.

De to bekymringer hænger sammen, da importen fra kina i visse tilfælde har ført til virksomhedslukninger i Kenya, fordi det ikke længere var rentabelt at producere varerne i landet.

På visse punkter er mistænksomheden overfor USA dog større end overfor Kina. På spørgsmålene om hvorvidt Kina og USA underminerer landets kultur, underminerer landets valg og opmuntrer til terrorisme er den offentlige holdning i Kinas favør.

Tre procent mener, at Kina underminerer kulturen mens 14 procent mener at USA gør det.

Nul procent mener, at Kina underminerer landets demokratiske valg mens 12 procent mener at USA gør det.

To procent mener, at Kina opfordrer til terrorisme mens ni procent mener, at USA gør det.

Mange ser også positivt på de to supermagters involvering i Kenya. For Kinas vedkommende skyldes det i altovervejende grad det kinesiske engagement i at anlægge ny infrastruktur, som for eksempel den nye jernbane mellem Nairobi og Mombasa.

I synet på USA er det især amerikansk bistand og lån, der lægger til det positive syn på landet.

# data[].attributes.attachment_link.description
En fjerdedel af kenyanerne mener, at Kina er den største ikke-afrikanske trussel mod Kenyas politiske og økonomiske udvikling. Kenyanerne frygter bl.a. at billige varer fra Kina vil udkonkurrere kenyansk-producerede varer, at den kinesiske indflydelse vil skabe mere korruption og føre til tab af arbejdspladser.

# data[].attributes.headline
Flere forskellige artikler under den samme

# data[].attributes.subject
Flere forskellige artikler under den samme

# data[].attributes.attachment_link.description
Støt Globalnyt med donation eller medlemsskab

# data[].attributes.body
Nogle kalder Kinas investeringer i nykolonisme, andre er uenige

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kina spiller en stadigt mere fremtrædende rolle både politisk og økonomisk i Afrika. Der er stærkt delte meninger om Kinas hensigter i Afrika. På mødet vil en række eksperter give eksempler på Kinas rolle og diskussionen af dets stigende inflydelse.
Foreløbigt program for mødet 7 maj om Kina i Afrika:
17:00 Velkomst. Peter Tygesen, Journalist, Global Nyt
17:15 Hvad er det Kina vil i Afrika? Hvordan arbejder kinesiske investorer og firmaer, når de er langt hjemmefra? Holder de mange myter om kineserne i Afrika? Journalist Jan Larsen var 6 år korrespondent for DR i Beijing for DR (www.janlarsen.biz)
17:45 Hvad ved vi i virkeligheden om Kinas tilstedeværelse i Afrika? Hvor stort dette engagement og hvilke konsekvenser vi må forudse at det har for forskellige typer af aktører. Peter Kragelund, PhD. Institut for Samfundsvidenskab og Erhverv, RUC
18:15 Belt and Road Initiative i Afrika. Jørgen Delman, PhD. Institut for Tværkulturelle og Regionale Studier, KU.
18:45 Pause sandwiches

19:15 Danmarks samarbejde med Kina om udvikling i Afrika. Anders Garly Andersen. Head of Africa Department. Udenrigsministeriet

19:30 Panel diskussion og fra salen

20:30 Afslutning.
Baggrunden for mødet
I år 2020 forventer Kina at have investeret over 100 milliarder dollar i det afrikanske kontinent, hvor mere end 2.500 kinesiske virksomheder har etableret sig. Kritikere beskriver det som "kinesisk imperialisme" og "nykolonialisme", mens andre ser Kinas investeringer som bidrag til en bæredygtig afrikansk økonomi.

Jernbaner, havne, veje og lufthavne. Der er kinesiske aftryk på en meget stor del af de infrastrukturprojekter, der i øjeblikket gennemføres på det afrikanske kontinent.

I næsten alle afrikanske storbyer er der talrige kinesiske skilte, kinesiske arbejdere, restauranter og tilbud om undervisning i kinesisk.

Specielt "road and belt" projektet - et verdensomspændende kinesisk infrastrukturprojekt, hvor Kina er parat til at sende 800 milliarder til Afrika, har vakt opmærksomhed. I for eksempel Kenya har Kina bygget en ny jernbane mellem Nairobi og Mombasa, og for nylig fik Cameroun lovning på en ny havn til 8 milliarder kroner.

Mange specielt vestlige kritikerne kalder Kinas investeringer nykolonialisme og henviser til, at Kina køber sig til adgang til naturressourcer gennem lån og udviklingsprojekter, ofte hos autoritære regimer, som landet dermed er med til at holde hånden under. Kritikken går specielt på de store lån, som kritikerne mener, at de afrikanske lande får mere end svært ved at betale tilbage - med risiko for en ny gældskrise, og flere har stillet spørgsmålstegn ved det fornuftige i at låne penge til for eksempel dyre jernbaner. Ringe kvalitet og bæredygtighed er en anden ofte fremført kritik af de kinesiske projekter. Kina kritiseres også for at købe alt for få varer til deres projekter fra lokale leverandører og gøre alt for lidt ud af at oplære lokale specialister.

Omvendt har mange afrikanske ledere afvist al tale om kinesisk nykolonialisme. Et andet ofte fremført argument er, at Kina ikke har en kolonial fortid i Afrika og at det forstår og respekterer Afrikas prioriteter og kulturelle værdier. For eksempel har Rwandas præsident Paul Kagame, som i øjeblikket har formandskabet i Den Afrikanske Union, for nylig udtalt, at Kina forstår Afrikas globale position og er engageret i Afrika som en ligeværdig partner. Som andre afrikanske ledere argumenterer Kagame, at Kinas støtte til infrastruktur vil skabe grundlag for industrialisering hen over kontinentet. Fortalerne peger også på, at udvindingsindustrien kun er mål for en tredjedel af Kinas investeringer i Afrika; de øvrige to-tredjedele går til infrastruktur, byggeri, elproduktion, produktion og finansiering.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kina i Afrika - bistand eller ny afhængighed?

# data[].attributes.attachment_link.description
ANYONE CAN JOIN - Most of IDA's events are open to everyone, but you must have an IDA user profile in order to participate. It's free and non-binding - create a user profile now. As a member of IDA, you get a discount on many of our events, so please sign in with your member login when you sign up for an event.