# data[].attributes.body
L’Imperi bizantí és l’hereu de l’Imperi Romà d’Orient,  que va sobreviure fins que varen ser ocupats al segle XV pels turcs.

A l’època de major esplendor de Bizanci, va ser la de l’emperador Justinià, amb una gran economia que els va permetre intentar recuperar l’Imperi romà.

# data[].attributes.body
Els Visigots van entrar en la península Ibèrica, el segle V havent estat expulsats pels francs, tant com els Visigots que van llevar el territori als Vàndals i els Sueus, però no van poder amb els Càntabres i els Vascons.

# data[].attributes.body
Els Francs, poble germànic van lluitar contra els Visigots i van guanyar establint-se en la França actual

# data[].attributes.body
L’emperador tenia tot el poder: polític, militar i religiós, governant  ajudat pels funcionaris i governadors de les províncies com si fossin els presidents d'una província.

# data[].attributes.body
L'imperi Visigot era una monarquia forta va tenir 3 reis diferents en Leovigild, en Recared i en Resesvint.

- Leovigild va permetre els casaments entre els visigots i els hispanoromans.

- Recared es convertiran al catolicisme.

- Resesvint unes lleis úniques per a tots els territoris del regne.

# data[].attributes.body
En la cultura s’utilitza el llatí com a llengua principal, l’Església pren importància i destaquen en l’art l’arquitectura amb palaus esglésies escultures figures ….

Com aquesta ermita de San Juan de Baños.

# data[].attributes.body
Els visigots ens van deixar el seu tipus d'arquitectura amb alguns exemples com ja en vist en l'església o ermita de San Juan de Baños, amb les primeres esglésies catòliques i alguns tresors de joies fetes amb or i diferents materials per als reis i la seva família. Com les famoses corones del rei Recesvint.

També ens varen deixar cultura com En la cultura s’utilitza el llatí. També ens varen deixar paraules que eren més fàcils de pronunciar que el seu equivalent en llatí.

Com el més important la monarquia que ha arribat fins avui en dia.

# data[].attributes.body
El regne visigot acabarà a partir de l’any 711, quan els musulmans entren des del Marroc fins a Hispània o en la península Ibèrica i derroten Roderic que va ser l’últim rei visigot.

Una peça clau en aquest moment va ser En Pelayo que des d'aquest moment va ajudar en fer més regnes fins ara.

# data[].attributes.body
Presentació Laura, la millor informació!

# data[].attributes.attachment_link.title
Imperi Carolingi - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Imperi Carolingi és un terme historiogràfic utilitzat per referir-se a un període de la història europea derivat de la política dels reis francs, Pipí i Carlemany, que va suposar un intent de recuperació en els àmbits polític, religiós i cultural de l'època medieval a Europa occidental, i és un fet rellevant i important la coronació de Carlemany com a emperador a Roma com a signe de restauració de facto de l' Imperi Romà d'Occident.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fou conegut també amb el nom de Romania pels pobles cristians occidentals, entre ells els catalans, durant l’edat mitjana. Els grecs l’anomenaven imperi dels Romans. Amb extensió canviant al llarg de la seva dilatada història, el nucli fonamental de l’imperi era constituït per la part culturalment grega o hel·lenística dels dominis romans situats a la Mediterrània oriental, més l’afegit de les províncies danubianes orientals.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Regne visigot o Regne dels visigots ( llatí: Regnum Visigothorum) va ser un regne que va ocupar l'actual sud-oest de França i la península Ibèrica des dels segles fins al viii. Un dels estats successors germànics de l' Imperi Romà d'Occident, va ser creat originàriament per l'assentament dels visigots sota el rei Vàlia a la província de la Gàl·lia Aquitània al sud-oest de la Gàl·lia pel govern romà, i després es va estendre per conquesta a tota Hispània. El regne va mantenir la independència de l' Imperi Romà, els intents dels quals per restablir l'autoritat romana a Hispània només van ser parcialment reeixits i de curta durada.

Els visigots eren europeus centrals romanitzats que s'havien traslladat a l'oest des de la vall del Danubi. Es van convertir en federats de Roma i van voler restablir l'ordre romà contra les hordes de vàndals, alans i sueus. L' Imperi romà d'Occident va caure el 476 dC; per tant, els visigots creien tenir el dret de prendre els territoris que Roma havia promès a Hispània a canvi de restablir l'ordre romà. Sota el rei Euric, que va eliminar l'estatus de federats, va començar un avanç triomfal dels visigots. Alarmat davant l'expansió visigoda d' Aquitània després de la batalla de Déols a Déols el 469, l'emperador occidental Procopi Antemi va enviar un nou exèrcit als Alps contra Euric, que estava assetjant Arle. L'exèrcit romà va ser derrotat a la batalla d'Arle (471) i Euric va capturar Arle i va assegurar-se gran part del sud de la Gàl·lia.

De vegades anomenat Regnum Tolosanum o Regne de Tolosa després per la seva capital Tolosa en la historiografia moderna, el regne va perdre gran part del seu territori a la Gàl·lia ( guerres franco-visigòtiques) a mans dels francs a principis del segle vi, a excepció de l'estreta franja costanera de Septimània. El regne dels segles vi i vii de vegades es diu Regnum Toletanum o Regne de Toledo després de la nova capital de Toledo a Hispània. Una guerra civil que va començar el 549 va resultar en una invitació del visigot Atanagild, que havia usurpat el rei, a l' emperador romà d'Orient, Justinià I, per enviar soldats en la seva ajuda. Atanagild va guanyar la seva guerra, però els bizantins es van apoderar de Cartagena i de bona part del sud d'Hispània, fins al 624, quan Suíntila va expulsar de la península les darreres guarnicions bizantines, i ocupà Orcelis, que els visigots anomenaven Aurariola (avui Oriola a la província d'Alacant). A partir de la dècada de 570 el germà d'Atanagild, Leovigild, compensa aquesta pèrdua conquerint el Regne dels sueus a Gal·lècia (que correspon aproximadament a l'actual Galícia i el nord de Portugal) i la seva annexió, i per les repetides campanyes contra els bascos.

La distinció ètnica entre la població hispanoromana i els visigots havia desaparegut en gran manera en aquest moment (la llengua gòtica va perdre la seva última funció i probablement ja era en declivi com a llengua eclesiàstica quan els visigots van renunciar a l'arrianisme el 589). Aquesta nova unitat es va expressar en una persecució cada vegada més severa dels forasters, especialment dels jueus. El Codi visigòtic (completat el 654) va abolir l'antiga tradició de disposar de lleis diferents per als hispanoromans i per als visigots. Al segle vii es van produir moltes guerres civils entre faccions de l'aristocràcia. Malgrat els bons registres que han deixat els bisbes contemporanis, com Isidor i Leandre de Sevilla, es fa cada vegada més difícil distingir els gots dels hispanoromans, ja que els dos s'entrellacen inextricablement. Malgrat aquestes guerres civils, cap al 625 dC els visigots havien aconseguit expulsar els bizantins d'Hispània i havien establert un punt de suport al port de Ceuta, a l'Àfrica. La major part del Regne visigòtic va ser conquerida per les tropes omeies del nord d'Àfrica el 711 dC: només quedà en mans cristianes la zona septentrional d'Hispània. Aquests van donar lloc al Regne medieval d'Astúries quan un noble visigòtic anomenat Pelai va ser elegit príncep pels àsturs, d'origen celta, que vivien a les muntanyes, i per la població visigoda, que havia fugit dels musulmans i es va refugiar a Astúries, on es van unir a Pelai.

Els visigots i els seus primers reis eren arrians i van entrar en conflicte amb l' Església catòlica romana, però després de convertir-se al cristianisme nicè, l'Església va exercir una enorme influència en els afers seculars a través dels concilis de Toledo. Els visigots també van desenvolupar el codi de la llei, molt influent, conegut a Europa occidental com a codi visigòtic ( Liber Iudiciorum), que esdevindria la base del dret castellà al llarg de l' edat mitjana.

Moneda d'or (411-450 dC) del Regne dels sueus a la península Ibèrica

Del 407 al 409 dC, una aliança de vàndals germànics, alans i sueus germànics, va travessar el Rin glaçat i va travessar l'actual França fins a la península Ibèrica. Per la seva banda, els visigots dirigits per Alaric van saquejar Roma el 410, i capturaren Gal·la Placídia, la germana de l'emperador romà d'Occident, Flavi Honori.

Ataülf (rei dels visigots del 410 al 415) va passar els anys següents en les campanyes gal·les i ibèriques, jugant diplomàticament amb faccions de comandants germànics i romans amb efectes hàbils, i prenent possessió de ciutats com Narbona i Tolosa (el 413). Després de casar-se amb Placídia, l'emperador Honori el va contractar per proporcionar ajuda visigoda per recuperar el control nominal romà d'Hispània, que tenien vàndals, alans i sueus.

El 418, Honori va recompensar els seus visigots federats sota el rei Vàlia (va regnar entre 415 i 418) donant-los terres a la vall del Garona de la Gàl·lia Aquitània, on establir-se. Probablement es va produir sota el sistema d' hospitalitas. Sembla probable que al principi els visigots no rebessin una gran quantitat de finques a la regió (com es creia anteriorment), sinó que van aconseguir gestionar els impostos de la zona, ja que els aristòcrates gals locals pagaven ara els impostos als visigots en lloc del govern romà.

Els visigots, amb capital a Tolosa de Llenguadoc, van romandre de facto independents i aviat van començar a expandir-se cap al territori romà a costa del feble imperi occidental. Sota Teodoric I (418-451), els visigots van atacar Arle (el 425 i el 430) i Narbona ( 436), però Aeci els va aturar amb mercenaris huns, i Teodoric va ser derrotat el 438. Cap al 451, la situació s'havia invertit i els huns havien envaït la Gàl·lia; ara Teodoric va lluitar amb Aetius contra Àtila a la batalla dels Camps Catalàunics. Àtila va ser expulsat, però Teodoric va morir en la batalla.

Els vàndals van completar la conquesta del nord d'Àfrica quan van prendre Cartago el 19 d'octubre de 439 i els sueus havien pres la major part d'Hispània. Ara l'emperador romà Marc Mecili Avit va enviar els visigots a Hispània. Teodoric II (453-466) va envair i va vèncer el rei dels sueus, Requiari, en la batalla al riu Órbigo el 456 a prop d'Asturica Augusta ( Astorga) i després va saquejar Bracara Augusta ( Braga), la capital dels sueus. Els gots van saquejar les ciutats de Gallaecia, una part del Regne sueu de manera bastant brutal: van massacrar una part de la població i fins i tot van atacar alguns llocs sants, probablement a causa del suport del clergat als sueus. Teodoric va prendre el control sobre Bètica, Carthaginiensis i el sud de Lusitània. El 461, els gots van rebre la ciutat de Narbona de l'emperador Libi Sever a canvi del seu suport. Això va provocar una revolta de l'exèrcit i dels gal·loromans sota Egidi; com a resultat, els romans sota Sever i els visigots van lluitar contra altres tropes romanes, i la revolta no va acabar fins al 465.

Teodoric I de Fabrizio Castello (1560-1617)

El 466, Euric, que era el fill petit de Teodoric I, va arribar al tron visigòtic. És infame per haver assassinat el seu germà gran Teodoric II, que havia esdevingut rei per l'assassinat del seu germà major Turismund. Sota Euric (466-484), els visigots van començar a expandir-se a la Gàl·lia i a consolidar la seva presència a la península Ibèrica. Euric va lliurar una sèrie de guerres amb els sueus que van conservar certa influència a Lusitània i van sotmetre la major part d'aquesta regió al poder visigòtic, prenent Emerita Augusta ( Mèrida) el 469. Euric també va atacar l'Imperi romà d'Occident, i capturà Hispania Tarraconensis el 472, l'últim bastió del domini romà a la península. Cap al 476, havia estès el seu domini al Roine i als rius del Loira, que comprenien la major part del sud de la Gàl·lia. També va ocupar les principals ciutats romanes d' Arle i Marsella. En les seves campanyes, Euric havia comptat amb una part de l'aristocràcia gal·loromana i hispanoromana que exercia a càrrec seu com a generals i governadors. El Regne visigot va ser formalment reconegut quan l'emperador occidental Juli Nepot (473-480) va signar una aliança amb Euric, i li atorgà les terres al sud del Loira i a l'oest del Roine a canvi del servei militar i les terres de Provença (incloent-hi Arle i Marsella). Les terres a la península van romandre sota un control visigòtic de facto. Després que Odoacre destituís l'últim emperador romà a Occident, Ròmul Augústul, Euric va recuperar ràpidament la Provença, fet que Odoacre va acceptar formalment en un tractat.

Cap al 500, el Regne visigòtic, centrat a Tolosa, controlava la Gàl·lia Aquitània i la Gàl·lia Narbonesa i la major part d'Hispània, a excepció del Regne Sueu de Galícia al nord-oest i petites zones controlades per pobles ibèrics independents, com els bascos i els càntabres. El fill d'Euric, Alaric II (484-507), va emetre un nou cos de lleis, el Breviarium Alarici, i va realitzar un consell d'església a Agde.

Els visigots van entrar en conflicte amb els francs sota el seu rei Clodoveu I, que havia conquerit el nord de la Gàl·lia. Després d'una breu guerra amb els francs, Alaric es va veure obligat a sufocar una rebel·lió a la Tarraconensis, probablement causada per la recent immigració visigoda a Hispània a causa de la pressió dels francs. El 507, els francs van atacar de nou, aquesta vegada aliats amb els burgundis. Alaric II va ser assassinat a la batalla de Vouillé ( Vouillé), a prop de Poitiers, i Tolosa va ser saquejada. Cap al 508, els visigots havien perdut la majoria de les seves possessions gal·les excepte Septimània al sud.

Regne arrià d'Hispània

Tremís d'or pseudoimperial visigòtic en nom de l'emperador Justinià I, segle vi: la creu cristiana sobre el pit defineix l'atribució visigòtica (Museu Britànic)

Hispània visigoda i província bizantina d'Espània, vers el 560

Després de la mort d'Alaric II, el seu fill il·legítim Gesaleic va prendre el poder fins que va ser destituït per Teodoric el Gran, governant del Regne dels ostrogots, que el va envair i derrotar a Barcelona. Gesaleic va fugir i es va reagrupar, però va tornar a ser derrotat a Barcelona i va ser capturat i assassinat. Teodoric va instal·lar llavors el seu net Amalaric (511-531), el fill d'Alaric II, com a rei. Tanmateix, Amalaric encara era un nen i el poder a Hispania restava sota el domini i regent ostrogot, Teudis. Només després de la mort de Teodoric (526) Amalaric va obtenir el control del seu regne. El seu govern no va durar molt, ja que el 531, Amalaric va ser derrotat pel rei franc Khildebert I i després assassinat a Barcelona. Després, Teudis (531-548) va esdevenir rei. Va ampliar el control visigòtic sobre les regions del sud, però també va ser assassinat després d'una fallida invasió d'Àfrica. La Hispania visigoda va patir una guerra civil sota el rei Àkhila I (549-554), que va provocar que l'emperador romà bizantí Justinià I enviés un exèrcit i esculpís la petita província d' Espània per a l' Imperi romà d'Orient al llarg de la costa del sud de la península. Àkhila va ser finalment assassinat, i el seu enemic Atanagild (552-568) es va convertir en el nou rei. Va atacar els bizantins, però no va poder desallotjar-los del sud de la península i es va veure obligat a reconèixer formalment la sobirania de l'imperi.

Mapa que mostra les conquestes de Leovigild, vers el 586

El següent rei visigot fou Leovigild (569 - 21 d'abril de 586). Va ser un efectiu líder militar i va consolidar el poder visigòtic a Hispania. Leovigild va fer campanya contra els romans d'Orient al sud a la dècada de 570 i va recuperar Còrdova després d'una altra revolta. També va lluitar al nord contra el Regne dels sueus i diversos petits estats independents, inclosos els bascos i els càntabres. Va pacificar el nord d' Hispania, però no va poder conquerir completament aquests pobles. Quan Leovigild va establir el seu fill Hermenegild com a governant conjunt, es va produir una guerra civil entre ells. Hermenegild es va convertir en el primer rei visigòtic que es va sotmetre al cristianisme nicè a causa dels seus vincles amb els romans, però va ser derrotat el 584 i assassinat el 585. Cap al final del seu regnat, Leovigild havia unit tota la península Ibèrica, incloent-hi el Regne sueu, que va conquistar el 585 durant una guerra civil dels sueus que va seguir després de la mort del rei Miró. Leovigild va establir termes amistosos amb els francs mitjançant matrimonis reials, i van romandre en pau durant la major part del seu regnat. Leovigild també va fundar noves ciutats, com Reccopolis i Victoriacum ( Vitòria), el primer rei bàrbar que ho va fer.

Regne catòlic de Toledo

Conversió de Recared al cristianisme, pintat per Muñoz Degrain. Palau del Senat de l'estat espanyol

Parell d'àguiles visigòtiques sobre fíbula (fermalls per subjectar peces de vestir), estat espanyol

En convertir-se en rei, el fill de Leovigild, Recared I (586-601) es converteix de l' arianisme al cristianisme calcedoni. Això va provocar algunes inquietuds al regne, especialment una revolta del bisbe arrià de Mèrida que va ser sufocada; també va derrotar una altra ofensiva franca al nord. Recared va supervisar el Tercer Concili de Toledo el 589, en què va anunciar la seva fe en el credo nicè i va denunciar l'arrianisme. Va adoptar el nom de Flavius, el cognom de la dinastia constantiniana, i es va dir successor dels emperadors romans. Recared també va lluitar contra els bizantins a la Hispania Baetica després que havien començat una nova ofensiva.

El fill de Recared, Liuva II, va esdevenir rei el 601, però va ser destituït pel noble visigot Viteric (603-610), que va posar fi a la dinastia de curta durada. Hi va haver diversos reis visigots entre el 610 i el 631, i en aquest període es va viure un regicidi constant. Aquest període també va suposar la conquesta definitiva dels territoris bizantins al sud. La guerra va continuar al nord contra els bascos i els asturians, que duraria la resta de l'existència del Regne visigòtic. Aquests reis també van treballar en la legislatura religiosa, especialment el rei Sisebut (612-621), que va aprovar diverses dures lleis contra els jueus i en va obligar molts a convertir-se al cristianisme. Sisebut també va tenir èxit contra els bizantins, prenent diverses de les seves ciutats, inclosa Màlaga. Els bizantins van ser derrotats finalment per Suíntila (621-631), que havia capturat totes les seves possessions ibèriques el 625. Suíntila fou deposat pels francs i substituït per Sisenand.

La inestabilitat d'aquest període es pot atribuir a la lluita pel poder entre els reis i la noblesa. La unificació religiosa va enfortir el poder polític de l'Església, que exercia a través dels consells eclesiàstics de Toledo juntament amb els nobles. El quart concili, celebrat durant el breu regnat de Sisenand el 633, va excomunicar i exiliar el rei, substituint-lo per Khíntila (636-639). Els consells de l'Església eren la institució més poderosa de l'estat visigòtic; van assumir el paper de regular el procés de successió al rei mitjançant l'elecció del rei pels nobles senadors gòtics i els funcionaris de l'Església. També van decidir reunir-se periòdicament per debatre qüestions eclesiàstiques i polítiques que afectessin l'Església. Finalment, van decidir que els reis havien de morir en pau i van declarar sagrades les seves persones, buscant acabar amb la violència i els regicides del passat. Malgrat tot, es va produir un altre cop d'estat i Khíntila va ser destituït el 639 i el rei Tulga el va substituir; també fou destituït el tercer any de regnat i el consell elegí rei el noble Khindasvint.

El rei Khindasvint del Chronicon Albeldense

Els regnats de Khindasvint i del seu fill Recesvint van veure la compilació del llibre de lleis visigòtic més important, el Codi de Recesvint (en castellà: Libro de los Jueces), també anomenat Lex Visigothorum o codi visigòtic promulgat pel rei Khindasvint (642-653 dC), i es va completar el 654 pel seu fill, el rei Recesvint (649-672), va abolir l'antiga tradició de tenir lleis diferents per a hispanoromans i visigots. Les noves lleis s'aplicaven tant a les poblacions gòtiques com a les hispanoromanes que havien estat sotmeses a diferents lleis en el passat i van substituir tots els codis de lleis més antics. El codi incloïa lleis antigues de reis passats, com ara Alaric II en el seu Breviarium Alarici i Leovigild, però moltes també eren lleis noves. El codi es basava gairebé totalment en el dret romà, amb una certa influència del dret germànic en casos rars. Entre les antigues lleis eliminades hi havia les dures lleis contra els jueus. El Liber va demostrar que l'antic sistema de divisions militars i civils en l'administració estava canviant, i els ducs ( duces provinciae) i els comtes havien començat a assumir més responsabilitats fora dels seus deures militars i civils originals. Els servents o esclaus del rei foren molt destacats en la burocràcia i van exercir amplis poders administratius. Amb els codis de la llei visigoda, les dones podien heretar terres i propietats i gestionar-les independentment dels seus marits o relacions masculines, disposar de les seves propietats en testaments legals si no tinguessin hereus i es poguessin representar a si mateixes, donar testimoni al tribunal a catorze anys i organitzar-se els seus propis matrimonis a vint anys. Khindasvint (642-653) va reforçar la monarquia a costa de la noblesa, va executar uns 700 nobles, va obligar els dignataris a prestar jurament i al setè consell de Toledo va establir el seu dret a excomunicar els clergues que actuaven contra el govern. També va poder maniobrar el seu fill Recesvint al tron, provocant una rebel·lió d'un noble gòtic que es va aliar amb els bascos, però va ser abatut. Recesvint (653-672) va realitzar un altre concili de Toledo, que va reduir les condemnes per traïció i va afirmar el poder dels consells per elegir reis.

Després de Recesvint, el rei Vamba (672-680) va ser elegit rei. Va haver de fer front a les revoltes de Flavi Paulus a la Tarraconensis i Hilderic de Nimes i, per això, va sentir la necessitat de reformar l'exèrcit. Va aprovar una llei que declarava que tots els ducs, comtes i altres líders militars, així com els bisbes, havien d'ajudar al regne una vegada que es coneixia el perill o s'arriscava a un dur càstig. Vamba va ser finalment deposat en un cop d'estat sense sang. El rei Ervigi (680-687) va celebrar altres consells de l'Església i va derogar les dures lleis anteriors de Vamba, tot i que encara va fer provisions per a l'exèrcit. Ervigi va fer rei el seu gendre Ègica. Tot i la rebel·lió del bisbe de Toledo, el 16è concili fet el 693 va denunciar la revolta del bisbe. El 17è concili del 694 va aprovar dures lleis contra els jueus, citant una conspiració, i molts van ser convertits en esclaus, especialment aquells que s'havien convertit del cristianisme. Ègica també va criar el seu fill Vítiza com a cogovernador el 698. No se sap molt sobre el seu regnat, però ràpidament es va produir un període de guerra civil entre els seus fills (Akhila i Ardo) i el rei Roderic, que s'havia apoderat de Toledo.

Còpia d'un mural de Qussayr Amra, que representa el rei Roderic

El 711, Tàriq ibn Ziyad, client berber de Mussa ibn Nussayr, el governador de l'Àfrica islàmica, va envair la península amb uns 7.000 soldats berbers, mentre Roderic es trobava al nord lluitant contra els bascos. La versió que Olban, comte de Ceuta, va facilitar la invasió, perquè una de les seves filles havia estat deshonrada per Roderic, és possiblement mític. A finals de juliol, va tenir lloc una batalla al riu Guadalete, a la província de Cadis. Roderic va ser traït per les seves tropes, que van fer costat als seus enemics, i el rei va ser assassinat en la batalla. Els musulmans van prendre gran part del sud d' Hispania amb poca resistència i van passar a capturar Toledo, on van executar diversos nobles visigots. El 712, Musa, el governador d' Ifríqiya, va arribar amb un altre exèrcit de 18.000 soldats, amb grans contingents àrabs. Va prendre Mèrida el 713 i va envair el nord, i prengué Saragossa i Lleó, que encara estaven sota el rei Ardo, el 714. Després de ser recordat pel califa, Musa va deixar al comandament el seu fill Abd-al-Aziz. Cap al 716, la major part de la península Ibèrica estava sota domini islàmic, amb Septimània presa entre el 721 i el 725. L'única resistència efectiva va ser a Astúries, on un noble visigòtic anomenat Pelai es va revoltar el 718 i va derrotar els musulmans en la batalla de Covadonga; aquest va ser el començament de la conquesta cristiana.

Segons Joseph F. O'Callaghan, les restes de l'aristocràcia hispanogòtica encara tenien un paper important en la societat hispànica. Al final del domini visigòtic, l'assimilació d'hispanoromans i visigots s'estava produint a un ritme accelerat. La seva noblesa havia començat a pensar-se com un sol poble, la gens Gothorum o l' Hispani. Un nombre desconegut d'ells va fugir i es va refugiar a Astúries o Septimània. A Astúries van donar suport a la revolta de Pelai i, unint-se als líders indígenes, van formar una nova aristocràcia. La població de la regió muntanyenca estava formada per nadius àsturs, gallecs, càntabres, bascos i altres grups no assimilats a la societat hispanogòtica.

La resistència també va continuar a les regions al voltant dels Pirineus amb l'establiment de la Marca Hispànica del 760 al 785. Els amazics es van establir al sud i a la Meseta de Castella. Inicialment, els musulmans generalment deixaven sols els cristians per practicar la seva religió, encara que els no musulmans estaven sotmesos a la legislació islàmica i tractats com a ciutadans de segona classe.

Els assentaments visigots es van concentrar al llarg del riu Garona entre Bordeus i Tolosa a Aquitània durant el segle v, segons fonts contemporànies se'ls va atribuir els termes en el tardoimperi romà com a foederatii o aliats, i se'ls va assignar obligacions de subministrament per proporcionar allotjament als soldats romans, més o menys com havien fet anteriorment els militars imperials en altres províncies.

Més tard, després de les annexions fetes pel rei Euric a la Gàl·lia i Hispània un cop es va esfondrar l'Imperi romà d'Occident, i especialment després de la batalla de Vouillé, molts gots i els seus pobles federats, com els vàndals, els ostrogots i els sàrmates, es van traslladar a establir-se amb més llibertat sota els governants dels seus clans, els reiks, que rebien territoris de ducat o oficines comitals com a comtats sobre territoris més petits o ubicacions urbanes clau dins de les províncies d'Hispània i al sud-oest de la Gàl·lia i la seva costa mediterrània. Els seus assentaments es van establir al voltant de les ciutats romanes d' Emerita Augusta (Mèrida), Barcino (Barcelona), Hispalis (Sevilla), Toletum) (Toledo) i Septimània, que serien les principals bases del poder gòtic tant políticament com militar durant la resta de la història del regne, així com altres assentaments dispersos a les zones agrícoles rurals entre els rius superiors del Duero, Ebre i Tajo, en una zona entre la Tierra de Campos, també coneguda com a Campi Gothorum, al voltant de Castella i Lleó i La Rioja i Toledo a l'est i al sud. Després de la caiguda del Regne gallec dels sueus, es van establir altres assentaments al llarg del riu Tajo al nord de Lisboa, pels antics reductes dels sueus a Porto i Astorga. Petits assentaments visigòtics es van produir en altres llocs del regne.

Els visigots van fundar les úniques noves ciutats d'Europa occidental entre els segles v i viii. És segur (a través de comptes espanyols contemporanis) que en fundaren quatre, i una possible cinquena ciutat els fou atribuïda per una font àrab posterior. Totes aquestes ciutats van ser creades amb finalitats militars i tres d'elles per celebrar la victòria.

La primera, Recopolis, va ser fundada per Leovigild el 578 després de la seva victòria sobre els francs, a prop del que avui és el petit poble de Zorita de los Canes. La va batejar amb el nom del seu fill Recared i la va construir amb imitacions bizantines, que contenien un complex de palaus, però ja estava en ruïnes al segle ix (després de la conquesta àrab).

Més tard, Leovigild va fundar una ciutat que va anomenar Victoriacum després de la seva victòria sobre els bascos. Tot i que sovint se suposa que és la ciutat de Vitòria, les fonts contemporànies del segle xii fan referència a la fundació d'aquesta darrera ciutat per Sanç VI de Navarra.

El fill de Leovigild i homònim de la primera ciutat visigòtica, la va fundar cap al 600. És anomenada per Isidor de Sevilla com Lugo id est Luceo a Astúries, construït després d'una victòria sobre els asturs o els càntabres.

La quarta i possiblement última ciutat dels gots va ser Ologicus (potser Ologitis), fundada mitjançant mà d'obra basca el 621 per Suíntila com a fortificació contra els bascos recentment sotmesos. S'ha d'identificar amb l' Olite moderna.

La cinquena possible fundació visigòtica és Baiyara (potser el modern Montoro), esmentat com fundat per Recared a la Geografia de Kitab al-Rawd al-Mitar.

Elaborada corona votiva del rei Recesvint, que forma part del Tresor de Guarrazar, estat espanyol

Sovint s'ha atribuït que la regla visigòtica forma part de l'anomenada Edat Fosca, una època de decadència cultural i científica invertida només per l' Andalusia musulmana. Al llarg de la seva existència, els visigots suposadament van romandre "homes del bosc maig desviats massa d'allà", com diu Thomas F. Glick.

Tanmateix, de fet, els visigots van ser conservadors de la cultura clàssica. La cultura del bany d'Andalusia, per exemple, sovint es diu que és una invenció musulmana, és una continuació directa de les tradicions romanovisigòtiques. Mèrida visigòtica allotjava banys proveïts d'aigua pels aqüeductes, i aquests aqüeductes també es testifiquen a Còrdova, Cadis i Recòpolis. Les excavacions confirmen que Recòpolis i Toledo, la capital visigòtica, van estar fortament influïdes per l'arquitectura bizantina contemporània. Quan els musulmans van saquejar la península durant la seva conquesta, van quedar sorpresos pels bons i innombrables tresors visigots. Alguns d'aquests tresors es van conservar en ser enterrats durant la invasió -per exemple, les corones votives del tresor de Guarrazar.

Tot i que només es permetia als monjos grans llegir llibres d'autors no cristians o heretges, això no va impedir l'aparició d'intel·lectuals com, de manera més destacada: Isidor de Sevilla, un dels estudiosos més citats de l'edat mitjana, conegut per l'amplitud de la seva producció literària, destacada per les seves Etimologies, una enciclopèdia del coneixement de l'època coneguda i traduïda a tota l'Europa medieval; Eugeni I de Toledo, expert en matemàtiques i astronomia; o Teodulf d'Orleans, teòleg i poeta que, després d'haver fugit al Regne franc, va participar en el Renaixement carolingi. Una font musulmana es referia a la Sevilla visigòtica com la "residència de les ciències". L' Institutionum disciplininae de mitjan segle VII / principis del vuit confirma que els nobles visigots no sols aprenien a llegir i escriure, sinó que també estudiaven medicina, dret i filosofia. Un exemple de noble altament educat va ser el rei Sisebut, que era un mecenes de l'aprenentatge i escriptor de poemes, un d'ells sobre astronomia.

Llista de reis

Aquests reis i líders -a excepció de Fritigern i possiblement Alaviv- eren pagans.

Ariaric

Aòric

Atanaric (369-381)

Rothesteus, subrei

Winguric, subrei

Alaviv (c. 376), rebel contra Valens

Fritigern (c. 376 - c. 380), rebel contra Atanaric i Valens

Aquests reis eren arrians (seguidors de l'ensenyament teològic d' Arri). Tendien a succeir els seus pares o parents propers al tron i així constituïen una dinastia, els Baltungs.

La monarquia visigoda va adquirir un caràcter completament electiu amb la caiguda dels Balti, però la monarquia va romandre arriana fins que Recared I es va convertir el 587 a l'ortodòxia (Hermenegild també s'havia convertit abans). Només uns pocs fills van succeir els seus pares al tron en aquest període.

Estela funerària de Narbona al començament del segle vii del regnat d'Ègica. El text comença amb la frase llatina requiescunt in pace. En diverses fonts es descriu com una "inscripció cristiana",[31] una "inscripció relacionada amb els jueus de França",[32] o com una inscripció jueva datada amb el calendari local -l'any del regnat d'Ègica- en lloc del calendari hebreu[33]

Khíntila (636-640)

Tulga (640-641)

Khindasvint (641-653)

Recesvint (649-672), fill, inicialment corei

Wamba (672-680)

Ervigi (680-687)

Ègica (687-702)

Vítiza (694-710), fill, inicialment corei o subrei a Gal·laecia

Roderic (710-711), només a Lusitània i Cartaginensis

Àkhila II (711-714), només a la Tarraconensis i Narbonensis
Oppas (712), potser en oposició a Roderic i Agila II

Ardó (714-721), només a la Narbonensis

# data[].attributes.attachment_link.title
Regne Visigot - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
El Regne visigot o Regne dels visigots ( llatí: Regnum Visigothorum) va ser un regne que va ocupar l'actual sud-oest de França i la península Ibèrica des dels segles fins al viii.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Segons la historiografia tradicional, els visigots són una branca dels pobles germànics, i el seu nom significaria " gots de l'oest". Els visigots van ser un poble sorgit a conseqüència de la divisió que van patir els gots arran de les invasions dels huns, cap al 370. Serien els "gots de l'oest", en oposició als de l'est, els ostrogots. Una altra versió més recent, defensada per J. Rosales i admesa per Fermín Miranda-García, defensa que els gots eren d'origen bàltic.

Els gots, aprofitant la passivitat dels emperadors romans pel que fa a la Germània, s'hi van establir, fins que a principis del segle iii es van instal·lar a la vora del mar Negre, a la zona de Crimea, d'on van ser expulsats pels huns el 376. Però llavors els gots s'havien separat en dos grups: visigots i ostrogots.

El poble germànic dels gots va ser anomenat ja per Tàcit, que els esmenta com Gotones. Llavors habitaven el nord de Germània, en terres que abans van poblar els bois, getes i escites. Van ampliar els seus territoris i van incorporar a altres grups veïns (d'origen germànic i sàrmata) i van dominar del Tisza al Don i des de la regió del Pont Polemoniac a la mar Bàltica.

Van integrar la nació dels gots pobles diversos: hèruls, rugis, lemovis, escirs, helvecons, sidenis, turcilinges, gèpids, vàndals i altres, alguns dels quals van acabar desapareixent en el conjunt, mentre altres van formar els seus propis grups.

Els gots pròpiament dits es dividien en theruingi ( tervings) i greuthungi ( greutungs). Els primers van poblar el territori entre els Carpats i el Dnièper i els segons les estepes ucraïneses a l'oest del Dnièper. Així aquest riu servia de límit entre els dos grups i els theruingi van ser anomentas west goths (visigots) per situar-se a occident ( West en germànic), i els greuthungi van ser anomenats ost goths ( ostrogots) per situar-se a l'est ( Ost en germànic). Una altra versió atribueix la denominació visigots a la paraula germànica wisgoths, traduïda per "homes forts".

Durant el els dos grups van efectuar incursions contra l'Imperi, destacant les del 251 (contra Mèsia i Tràcia), la del 258- 259 (contra la costa de la Mar Negre, Propòntida, les illes de l' Egeu, Efes, Atenes i altres punts) i la del 269 (contra Creta, Xipre, Tessalònica i altres punts). El 270 Aurelià va haver d'abandonar el marge esquerre del Danubi a la Dàcia cessant llavors les seves incursions, ocupant els gots aquesta província.

A la primavera del 291 van formar una aliança especial amb el taifals per combatre els vàndals i gèpides que duraria fins al 376.

Un segle després, cap al 370, ja havien estat cristianitzats havent optat per l' arrianisme (que a mitjans del va comptar amb el favor imperial a l'orient), i estaven governats per un rei anomenat Hermanric, el primer rei històric de la dinastia dels amals, qui va haver d'enfrontar-se als huns dirigits per Balamir el 375. Hermanric, ja ancià, va ser greument ferit en un atemptat i es va suïcidar abans d'una imminent derrota, succeint-lo Witimir o Winithar, l'intent del qual de resistir als huns no va tenir èxit i ell mateix va resultar mort.

Els magnats ostrogots van elegir un nou rei per al seu poble (la dinastia legítima ostrogoda dels Amals preconitzava el manteniment de la unitat de tots els grups gots, sota la seva direcció) i es van sotmetre als huns. Però els visigots, que eren uns dos-cents mil, es van reunir a la riba nord del Danubi i van demanar a l' Imperi Romà, contra el que havien combatut uns anys abans, que els acceptessin en els seus territoris i se'ls atorguessin terres on assentar-se. Una part dels ostrogots, al capdavant dels quals figurava el rei nen Videric, de la dinastia legítima dels Amals, va marxar amb els visigots, i un dels seus descendents va enllaçar anys després amb la dinastia ostrogoda (en temps de Teodoric el Gran).

El regne dels visigost es formà per una unitat de reis per un pacte econimic i beneficios per a tot el seu territori.

L'any 332 van celebrar un tractat amb els romans que va perdurar uns 35 anys, data en què el bisbe i cap dels gots Úlfila va traduir la Bíblia al gòtic i va promoure la conversió dels gots a l' arrianisme, una confessió oriental del cristianisme que a Occident va ser declarada heretgia l'any 325 ( Primer Concili de Nicea).

En grup (essencialment formats per visigots) se'ls va permetre assentar-se en la riba sud del Danubi i els Balcans ( Tràcia i Moesia). Molts dels que es van assentar a Mesia es van convertir en camperols i van ser coneguts com a mesogots. Sembla que existia un cap o jutge anomenat Atanaric, però va ser suplantat per Fritigern, que era arrià i comptava amb ajuda de l'emperador Valent (també arrià). Però les explotacions a les quals van ser sotmesos pels funcionaris imperials i per caps militars romans va crear una situació insostenible. Fritigern i els magnats visigots presentarien queixes i el general romà Lucipi va intentar assassinar a Fritigern durant un banquet, l'intent fracassa i Lucipi resulta mort. Fritigern i els visigots es van rebel·lar (377) a Marcianòpolis (Moesia Inferior), vencent a les Forces imperials a Adrianòpolis (9 d'agost de 378) en el combat va morir l'emperador Valent. El seu successor, Teodosi, després de combatre'ls algun temps, ajusta amb ells la pau (381), però va haver d'assentar-se més fermament en l'Imperi i tenir un paper important a l'exèrcit.

Encara que l' arrianisme va ser condemnat per l'Església des del 381, els visigots es van conservar fidels a aquesta doctrina. Els gots van tenir com a primer bisbe a Úlfila, que va traduir la Bíblia al gòtic. Els visigots van obtenir una participació financera destacada en les guerres civils del 388 (contra Magne Clement Màxim) i 394 (contra el pagà Eugeni). Quan va morir Teodosi (17 de gener de 395) els visigots van aparèixer governats per Alaric I, fill de Badengaud, Alaric va ser el primer que governà sobre la totalitat dels visigots, amb ell es va restaurar plenament la dinastia dels balts. Alaric atacà Constantinoble i va assolar Grècia (395 i 396). El general Estilicó va expulsar-los de Grècia, però l'emperador, temorós del poder del general, designà Alaric governador d'Il·líria, aconseguint amb això cinc anys de pau (396-401).

Saqueig de Roma

El 401 Alaric marxà contra Itàlia però va ser vençut a prop de Pollentia (6 d'abril de 402) i després a Verona. Probablement Estilicó negocià amb Alaric l'ajuda contra altres bàrbars, i es creu que la confirmació com a Magister Militum i governador d' Il·líria, amb uns límits que entraven en contradiccions amb les reivindicacions territorials d'Orient. El partit nacionalista romà, tal vegada instigat pel govern de Constantinoble, acusà Estilicó de preparar el lliurament de l'Imperi a Alaric i va ordir un complot. Va esclatar una revolta de tropes que obligà a Estilicó a refugiar-se en una església, sent assassinat en el moment de sortir. Alaric retornà a Itàlia i va obtenir noves concessions d'Honori que havia establert a Ravena, però una vegada que es van retirar els visigots, Honori no va mantenir les promeses. Els visigots van marxar cap a Roma i van recolzar la proclamació d'un usurpador anomenat Prisc Àtal (409), que era d'origen jònic i probablement arrià, el qual va concedir a Alaric I el títol de Magister Militum. Però Àtal no va poder complir les seves promeses i el rei visigot va tornar a Roma posant-la setge, per primera vegada en la història des de la invasió dels gals Roma va caure davant un rei estranger, després de ser presa per Alaric, aquest va deposar l'usurpador (24 d'agost de 410) i els seus homes van saquejar la Ciutat Eterna durant tres dies, després d'això la van abandonar emportant-se'n a Àtal i Gal·la Placídia, germana d'Honori. De Roma van passar al sud devastant la Campània, Pulla i Calàbria. Alaric va morir en el lloc de Cosenza (410) i el va succeir Ataülf. Aquest pactà amb Flavi Honori la sortida d'Itàlia a canvi de la concessió del Govern de les Gàl·lies (territoris que escapaven del control de Roma, ja que s'havien sotmès a Constantí). La caiguda de Roma va ser un cop molt dur per a tots els romans d'aquesta època, perquè a la Ciutat Eterna se la creia inexpugnable.

Assentament a la Gàl·lia

Els visigots sota Ataülf van deixar Itàlia (412) i van anar al sud de la Gàl·lia i al nord d' Hispània. Les llargues i complexes lluites d'Ataülf per dominar el sud de les Gàl·lies li van ocupar diversos anys (411-414). En el 414 el rei Ataülf, que després d'una aliança amb Flavi Honori i amb el Magister Militum Constanci, havia tornat a actuar pel seu compte, es va casar amb Gal·la Placídia, germana d'Honori que havia estat raptada per Alaric I. Constanci va ser enviat a la zona i els visigots van ser derrotats a Narbona. Constanci va aconseguir desviar a Ataülf cap a Hispània (el que li permetia conservar el sud de la Gàl·lia), i els visigots van entrar a la Tarraconense el 415.

Aquest mateix any, Ataülf va establir-se a Barcelona, que en aquella època era una ciutat petita però molt ben defensada, amb unes muralles que servirien fins al segle XI. Però les divergències entre els mateixos visigots, amb una facció favorable a la romanització, liderada per Ataülf, i una altra decidida a conservar els caràcters gots, va acabar amb l'assassinat del rei visigot a Barcelona. Walia, el seu successor després del breu regnat d'una setmana de Sigeric, tractà d'establir al seu poble a l' Àfrica, però una tempesta va acabar amb les seves intencions. Els visigots, mancats de queviures, proposaren una aliança amb l' Imperi Romà, en nom del qual s'encarregaria de combatre als sueus, alans i vàndals que ocupaven les províncies d' Hispània, excepte la Tarraconense i a lliurar Gal·la Placídia, a canvi Flavi Honori els enviaria subministraments. Així, els visigots acabaren amb els vàndals de la Bètica i els alans de la Lusitània, però Honori canvià de plans i va tornar a instal·lar els visigots a la Gàl·lia l'any 413 van derrotar als sueus el 456 a la batalla del riu Órbigo.

La cúspide del poder visigot va ser aconseguida durant el regnat d' Euric (466-484), qui va completar la conquesta d' Hispània en una expedició el 472, en la que només va trobar certa resistència entre els aristòcrates romans de Tarraco i Dertosa i va acabar amb la submissió de les últimes possessions hispanes de l'agonitzant Imperi Romà d'Occident excepte la Gallaecia (en poder dels sueus fins al 586, any que la va conquerir Leovigild).

L'any 507 Alaric II fou derrotat a la batalla de Vouillé pels francs de Clodoveu I, perdent totes les seves possessions al nord dels Pirineus excepte la Septimània o la Gàl·lia Narbonense (de població galoromana). Aquesta província, de vital importància pel comerç de l'època, es va mantenir fins al final en poder del Regne Visigot d' Hispània. Les ciutats de Narbona i Toledo (la capital d'Hispània) van constituir els pols de la política visigoda.

Teodoric el Gran va donar suport a Amalaric com a rei dels visigots, i va enviar Ibba a combatre Gesaleic, prenent Carcasona i Narbona en 509, obligant-lo a refugiar-se a Barcino, on fou atacat i deposat en 510.

El Regne Visigot va conquerir la península Ibèrica l'any 415 en l'època de transició de l' edat antiga a l' edat mitjana.

Van entrar a la península amb l'encàrrec de sotmetre a altres pobles germànics a canvi de terres. Van arraconar als sueus a la Galleacia, van acabar amb els alans i van obligar als vàndals a traslladar-se a l' Àfrica.

Després d'un període de dominació ostrogoda, Amalric restableix la independència del regne i estableix la capital a Narbona, fins que els francs penetren en la Narbonense i fuig a Barcelona. Com havia fet anteriorment Ataülf, Amalric va pensar que les muralles de Barcelona el protegirien de la pressió franca, però com el seu antecessor no va pensar que el perill podia venir de dins. Amalric estava casat amb la filla del rei franc Clodoveu I, Clotilde; Clodoveu havia estat el primer rei franc en convertir-se a la fe catòlica, i la seva filla ho era. En canvi, Amalric era arrià. Aquest fet, sumat a la ràbia que sentia Amalric envers els francs per les derrotes infligides, van portar al rei visigot a maltractar a la seva muller. Sembla que, quan Clotilde anava a missa a la catedral catòlica de Barcelona, la noblesa visigoda arriana li llençava excrements i la insultava. Cansada d'aquesta situació, Clotilde va enviar un mocador tacat de sang al seu germà, rei franc, que va enviar un mercenari que assassinà Amalric. Va ser l'últim rei visigot en viure a Barcelona i, posteriorment, Toledo arribaria a constituir-se en la nova capital visigoda d' Hispània.

La presència romana d'Orient a la península comença el 552 quan un exèrcit arriba de Constantinoble donar suport a Atanagild, revoltat al sud contra el rei Àkhila I, en el marc de l'expansió de l'Imperi per la Mediterrània occidental, en el regnat de l'emperador Justinià, amb l'ambiciós objectiu de reconstruir el domini de l'Imperi Romà. En algun moment entre el 552 i el 565 (mort de l'emperador Justinià) Atanagild va signar un tractat delimitant la frontera entre el seu regne i la província romana d'Orient. Després de diferents avenços i retrocessos, els visigots del Regne de Toledo acabarien expulsant els romans d'Orient en temps de Suintila entre el 621 i el 625. Durant el regnat de Leovigild es consolida l'estat visigot al que s'incorpora el regne sueu. El seu successor Recared es converteix al catolicisme i sota el seu regnat té lloc el III Concili de Toledo.

El rei Recesvint va imposar (cap al 654) la llei visigoda comuna a ambdós súbdits gots i romans, que fins llavors havien viscut sota diferents codis legals. Els Concilis de Toledo es van convertir en la força principal de l'estat visigot, a conseqüència del debilitament de la monarquia.

Amb Leovigild es va produir la unificació territorial de la península Ibèrica, permetent els matrimonis amb hispanoromans. Amb Recared es va produir la unificació religiosa. Es va abandonar l' arrianisme i el regne es va convertir oficialment al catolicisme, iniciant-se el distanciament de l'Església de Roma (favorable a Bizanci, en tant que hereva de l' Imperi Romà). A partir de llavors, es van dissoldre les diferències etnogràfiques entre gots i hispanoromans, abandonant diverses costums godes. Amb Recesvint, es va produir la unitat legislativa sota un únic Codi de Dret, el Liber Iudiciorum.

A finals del segle VII dC, les lluites internes pel poder entre dues grans branques de la noblesa i el clergat són contínues. A més de la crisi social i econòmica, van portar al regne visigot a una situació límit. El rei Wamba, successor de Recesvint, combatia els vascons al nord de la Península quan va sorgir una nova rebel·lió en la Septimània i encara que va aconseguir apaivagar-la, va ser deposat en estranyes circumstàncies. Les conteses es van generalitzar durant els regnats d' Ègica i Witiza. Quan Roderic, va aconseguir el tron, els seus rivals van reclamar ajut al líder musulmà nord-africà Tàriq ibn Ziyad, qui, amb la seva victòria (711) en la batalla de Guadalete, a prop de Medina Sidonia, inicia la conquesta del regne. Als territoris del nord-est de la Península encara governaren dos reis visigots més: Àkhila o Àquila II ( 710- 713) i Ardó ( 714- 720). De fet, fou entre l'any 716 i el 725 quan els musulmans conquereixen els territoris septentrionals de la futura Catalunya i tota la Septimània, última província visigoda; així posaren fi al Regne Visigot i inauguraren el període islàmic en la història ibèrica.

Les primeres tribus visigodes seguien els costums generals dels pobles germànics, d'arrel al neolític. Com a poble medieval van distingir-se pel seu poder militar i per la seva tolerància religiosa. Van instaurar un ritu de la missa propi, una escriptura que va competir amb la carolíngia imperant i una tendència artística que barrejava els trets del romànic amb influències àrabs. En el camp del dret, van recopilar les lleis tradicionals hispàniques al famós Liber Iudiciorum.

Curiositats

Durant molt segles, a la península ibèrica els gots (i concretament els visigots) eren garantia d'una "sang neta", és a dir, cristiana. Les proves contradiuen aquest prestigi: la barreja ètnica i religiosa va ser una constant a la península Ibèrica i durant molts anys el ritu practicat pels nobles visigots ratllava l' heretgia segons el catolicisme per la seva proximitat a l' arrianisme.

Bibliografia

J. N. Hillgarth, The Visigoths in History and Legend. Turnhout: Brepols Publishers, 2010, ISBN 978-0-88844-166-9

Amory, Patrick. People and Identity in Ostrogothic Italy, 489-554. Cambridge: Cambridge University Press, 2003. ISBN 0 52152 635 3.

Bachrach, Bernard S. "A Reassessment of Visigothic Jewish Policy, 589-711." American Historical Review 78, no. 1 (1973): 11-34.

Collins, Roger. The Arab Conquest of Spain, 710-797. Oxford: Blackwell Publishers, 1989. Reprinted 1998.

Collins, Roger. Law, Culture, and Regionalism in Early Medieval Spain. Great Yarmouth: Variorum, 1992. ISBN 0 86078 308 1.

Collins, Roger. Visigothic Spain, 409-711. Oxford: Blackwell Publishing, 2004. ISBN 0 631 18185 7.

Constable, Olivia Remie. "A Muslim-Christian Treaty: The Treaty of Tudmir (713)." In Medieval Iberia: Readings from Christian, Muslim, and Jewish Sources, ed. Olivia Remie Constable, 37-38. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1997.

Constable, Olivia Remie, and Jeremy duQ. Adams. "Visigothic Legislation Concerning the Jews." In Medieval Iberia: Readings from Christian, Muslim, and Jewish Sources, ed. Olivia Remie Constable, 21-23. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1997.

Garcia Moreno, Luis A. "Spanish Gothic consciousness among the Mozarabs in al-Andalus (VIII-Xth centuries." In The Visigoths. Studies in Culture and Society, ed. Alberto Ferreiro, 303-323. Leiden-Boston-Köln: Brill, 1999.

Glick, Thomas F. Islamic and Christian Spain in the Early Middle Ages: Comparative Perspectives on Social and Cultural Formation. Princeton: Princeton University Press, 1979.

# data[].attributes.attachment_link.description
Segons la historiografia tradicional, els visigots són una branca dels pobles germànics, i el seu nom significaria " gots de l'oest". Els visigots van ser un poble sorgit a conseqüència de la divisió que van patir els gots arran de les invasions dels huns, cap al 370.

# data[].attributes.body
L’economia es basa en l’agricultura, grans propietats o com si fossin empreses de la noblesa treballada pels camperols, però també eren molt importants el comerç d'alimentació joies, etc. i l’artesania.

La societat es dividia en tres parts: esclaus i servents, artesans camperols i nobles i el més important l'emperador.

# data[].attributes.body
Les seves contribucions eren les esglésies catòliques en el seu tipus de construcció, varen separar l'Església catòlica de l'ortodoxa.

# data[].attributes.body
395 dC

Naixement de l'imperi bizantí.

Quan l'imperi romà es divideix en dues parts, l'imperi romà d'Orient.

527-565 dC

Regant de l'imperi justinià i construeix la Basílica de Santa Sofia.

Escriu un codi de Lleis molt important.

717-718 dC

Assalat dels àrabs a Constantinoble

L'exèrcit bizantí defensa la ciutat amb èxit gràcies al foc grec. Una alma secreta!

1054 dC

El gran Cisma.

L'Església es divideix en dues.

Catòlica (Roma).

Ortodoxa (Bizantí).

1261 dC

Recuperació Constantinoble

Els bizantins recuperen la seva capital i continuen tot. I són més petits i dèbils.

1453 dC d

Caiguda de Constantinoble.

Els trus concreixen la ciutat. Fi de l'imperi bizantí, després de més de mil anys d'història.”

# data[].attributes.body
L'imperi Carolingi tenia una monarquia absoluta.

La societat es va dividir en senyors (nobles i clergues que posseeixen les terres...) i Camperols (que treballen les terres, però la major part del fruit se les quedaven els senyors).

# data[].attributes.body
En Carlemany volia a gent un poc més llesta

Va obrir escoles i catedrals.

Nova manera d'escriure

Va inventar la lletra carolíngia, (era més clara de llegir).

Tot l'art era religiós

Pintures, escultures, llibres...

# data[].attributes.body
L'Imperi Carolingis va fomentar l'educació i l'art, establarien esqueles i la literatura, en especial les obrés clàssiques. El renaixement carolingi sobretot la importància del coneixement facilitant així la transmissió cultural en Europa.

# data[].attributes.body
Pujada al poder de Carlemany:

(768)

Quan va morir el seu pare Pipí el Breu, Carlemany es fa rei de l'imperi Carolingi

Expansió de l'imperi amb guerres

Carlemany moltes campanyes militars i conquereix territoris germànics.

Coronació com emperador

El papa Lleó tercer corona a nen Carlemany.

Emperador del Sacre Imperi Romà a Roma.

Mort de Carlemany (814)

va morir a Aquisgrà. El seu fill Lluís el Pietós el substitueix, però mai va tenir la seva força.

# data[].attributes.body
· Visigots: governaven sols els reis?;

en aspectes culturals i socials hi manca la societat i l'economia; manquen esdeveniments, ja que el títol està en plural i, per tant, havia de ser més d'un.

· Bizantins: en el govern la informació que surt és la mateixa que a la presentació i, per tant, no s'ha ampliat la informació; en aspectes socials hi manca la llengua i la religió.

· Carolingis: l'emperador governava sol? on són els comtes i els marquesos? I els missi dominici?; aspectes culturals, societat, economia, religió i llengua; falten dates en els esdeveniments històrics.

Nota: 7/12=5'8