# data[].attributes.body
¿ Qué sabes de la Argentina? Discuta en grupos.

# data[].attributes.body
lese og forstå ulike typer tekster, også autentiske, om personlige og faglig relevante emner og aktuelle saker

skrive ulike teksttyper om personlige og faglig relevante emner, og uttrykke og begrunne egne meninger, med og uten hjelpemidler

utforske og gjøre rede for mangfold, samfunnsforhold og historiske hendelser i områder der språket snakkes, og se sammenhenger med egen bakgrunn

utforske og presentere kunstneriske og kulturelle uttrykk fra områder der språket snakkes, og gjøre rede for egne opplevelser

# data[].attributes.attachment_link.title
Kompetansemål etter nivå II - Læreplan i fremmedspråk (FSP01-03) | udir.no

# data[].attributes.attachment_link.description
Mål for opplæringen er at eleven skal kunne

# data[].attributes.body
En grupos, miren el video dos veces y comenten lo que han aprendido sobre el país. En noruego ou español.

# data[].attributes.body
¿Qué significa andar o dar vueltas?

# data[].attributes.body
Elija entre figuras como Carlos Gardel o Juan Domingo Perón e investiga su impacto en la historia argentina.

# data[].attributes.body
¿Qué significan estas palabras?

baile

pasión

melancolía

compás

nostalgia

milonga

amor

tristeza

parejaa

brazo

analizar

# data[].attributes.headline
Pregunta esencial sobre el tango y la historia 

# data[].attributes.subject
Pregunta esencial sobre el tango y la historia 

# data[].attributes.body
Hvordan har tango oppstått og hva handlet den opprinnelig om?

# data[].attributes.body
¿Qué sentimientos comunica el tango?

Finn 10 følelser som er typisk for tango. Skriv på spansk.

# data[].attributes.attachment_link.description
Estaba remozando la página de tangos, y me tocó armar un índice de palabras. No pude resistir la tentación de sacar algunas estadísticas, probablemente inútiles, como casi todas, pero acaso curiosas para alguno.

# data[].attributes.headline
Lær om kolonisering og immigrasjon i Argentina

# data[].attributes.subject
Lær om kolonisering og immigrasjon i Argentina

# data[].attributes.body
Skriv tre setninger om kolonisering og tre om immigrasjon i Argentina. Skriv på spansk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De eldste arkeologiske funn på argentinsk område skriver seg fra cirka 10 000 fvt. Rundt 500 fvt. lærte indianerne i Argentina å dyrke poteter, holde lamaer, og å arbeide i keramikk og metaller. I den siste av tre keramiske perioder, etter cirka år 1000, ble det laget rike bronse arbeider. Noe yngre er ansatser til bymessig bebyggelse og festningsanlegg.

Denne kulturen står i sammenheng med tilsvarende periode i skogområdet lenger i nordøst. Men den indianske kulturen i det landområdet som i dag kalles Argentina, var teknologisk og organisasjonsmessig svært enkel sammenliknet med aztek-, maya- og inka-kulturene. Man regner med at det ved europeernes kolonisering var en indianerbefolkning på cirka 300 000.

Rundt år 1480 ble Nordvest-Argentina innlemmet i Inkariket.

Argentina var en del av visekongedømmet Peru til 1776. Den direkte handelen med Spania var meget liten, siden alle varer til landet skulle innføres via vestkysten av Sør-Amerika. Den handelen som foregikk via Río de la Plata ble regnet som ulovlig smuglervirksomhet. Nordvest-Argentina leverte levnetsmidler til sølvgruvesamfunnet Potosí i Bolivia, og dette gav gode inntekter.

Visekongedømmet Río de la Plata, som også omfattet dagens Paraguay, Uruguay og Bolivia, ble opprettet i 1776. Handelen med Spania frigitt i 1778. Córdoba var den viktigste byen i kolonien. Byen lå sentralt i Argentina og fikk sitt universitet i 1613, administrert av spanske konservative jesuitter. Denne posisjonen ble brutt mot slutten av 1700-tallet, da Buenos Aires ble den økonomiske, politiske og kulturelle hovedstad. Dette hadde sammenheng med at handelen med Peru tapte sin betydning til fordel for den transatlantiske.

Selvstendighetsbevegelsen maktet i 1810 å gjøre Buenos Aires fri fra spansk herredømme, og i 1816 erklærte Argentina seg uavhengig av Spania. En skarp motsetning oppstod mellom "sentralistene" i Buenos Aires, som støttet seg til handelsborgerskapet, og " føderalistene " i innlandet, støttet av de større landeiere.

På Rosas' tid ble Argentina den mektigste stat i Sør-Amerika. Dette skyldtes delvis at Brasil gjennomlevde en borgerkrig. Da Brasil igjen ble en stormakt, ble Rosas slått i 1852. Etter at han var avsatt, sluttet landprovinsene seg sammen i en egen føderasjon, men Buenos Aires erobret denne ved selv å gå inn i den i 1861. Argentina gikk sammen med Uruguay og Brasil i Trippelalliansen og gikk til krig mot Paraguay i 1865. Krigen varte i fem år og førte til det største folkemordet i Latin-Amerika etter kolonitiden.

En økonomisk oppgangstid tok til for Argentina i 1870-årene. Det opprinnelig underbefolkede landet mottok i perioden 1860-1930 rundt seks millioner innvandrere fra Europa, og da særlig fra Spania og Italia. Til tross for at spansk har forblitt riksspråk i Argentina, har den italienske innflytelsen for øvrig vært vel så sterk som den spanske. Også fra Vest-Europa emigrerte mange til Argentina, og flere skandinaver slo seg ned der enn i noe annet land i Latin-Amerika. Urbefolkningen ble brutalt slaktet ned, og landet fikk derfor befolkningsmessig et rent europeisk preg.

Jernbanebyggingen skjøt fart i 1870-årene. Som jordbruksland ble Argentina et av verdens ledende, med førsteklasses kjøtt og hvete til eksport. Den utenlandske kapital kom i første rekke fra Storbritannia, som ble Argentinas viktigste handelspartner frem til andre verdenskrig.

Fra 1880 til 1916 var Argentina dominert av det konservative og nasjonale partiet PAN, støttet av godseierne. Den økonomiske veksten var eksplosiv frem til 1890, da inflasjonen løp løpsk og tilliten forsvant på det britiske kapitalmarkedet. Resultatet var at den økonomiske veksten stoppet opp, og Argentina fikk en betydelig utenlandsgjeld. Men landbruket kom seg fort ut av krisen, og det var i denne perioden Argentina ble verdens fremste leverandør av landbruksprodukter.

I Argentina vokste det fram en stor middelklasse, sammenlignet med andre land i regionen. Partiet Unión Cívica Radical (UCR), stiftet i 1889, ble middelklassens fremste talerør. Det hadde brodd mot godseierne, men var ellers liberalistisk. Under krisen i 1890-årne økte UCR sin betydning vesentlig. I 1912 fikk partiet gjennomført alminnelig stemmerett og dominerte det politiske liv i landet fra 1916 til 1930. Den økonomiske krisen som ble utløst av sammenbruddet på New York-børsen i 1929, førte til uro også i Argentina, og de militære innledet en lang periode med direkte innblanding i politikken da de i 1930 bidro til å styrte den radikale president Hipólito Irigoyen.

Konservative krefter styrte så landet frem til 1943. Korrupsjonen ble ikke mindre enn tidligere, og den voksende industriarbeiderklassen ble holdt utenfor samfunnslivet. Nasjonalistiske offiserer gjorde statskupp i 1943. Disse hadde stor sympati for aksemaktene i Europa og hadde som mål, bak et program som gikk ut på samarbeid mellom landene i regionen, å gjøre Argentina til Latin-Amerikas ledende stat.

Tradisjonell argentinsk forakt for den overveiende ikke-hvite befolkning i de andre republikkene, og ikke minst i Brasil, som var den viktigste utfordrer til lederstillingen, gjorde det lett for den nye regjeringen å spille ytterligere på nasjonalistiske følelser.

I 1943 ble oberst Juan Domingo Perón leder for Sekretariatet for Arbeid og Sosialomsorg. En sterk tilknytning til fagforeningen CGT la grunnlaget for populismen i Argentina. Dette var et helt nytt og revolusjonerende innslag i landets politikk.

Ved frie valg i 1946 ble Perón valgt til president, og han ble gjenvalgt i 1951. Peróns politikk, peronismen, var kjennetegnet av en sterk nasjonalisme, økonomisk uavhengighet og sosial rettferdighet, og blandet elementer fra ulike politiske retninger i samtiden; sosialdemokrati, konservativ katolisisme og fascistiske bevegelser i Europa. Blant annet gjorde Sovjetunionen innsigelser mot at landet skulle bli medlem av FN.

Peróns økonomiske politikk var en nasjonalistisk versjon av importsubstituerende industrialisering, som bidro til å heve arbeidernes økonomiske og sosiale stilling. Han nasjonaliserte blant annet jernbanen, som inntil da i i stor grad hadde vært eid av britiske selskap. Denne industrialiseringen gikk i noen grad på bekostning av landbruket, som sto for det meste av landets eksportinntekter.

Perón baserte sin makt på en bred politisk allianse med arbeidere, kirken, industrieiere og militæret som sentrale aktører. Samtidig nølte han ikke med å stemple de som var i opposisjon til denne alliansen som fiender av Argentina. På den ene siden utvidet han demokratiet ved å inkludere arbeiderklassen og kvinner i landets politiske system. På den andre siden innskrenket han demokratiet ved å undergrave politiske institusjoner og friheter.

Argentina befant seg i en gunstig økonomisk situasjon da Perón overtok makten, og ga rom for betydelige økninger i sosiale programmer. I spissen for disse sto Peróns hustru Evita (Eva Duarte de Perón), fram til hun døde i 1952. Mange i de lavere klasser opplevde en tydelig bedring i levestandard og at de for første gang ble sett på som jevnbyrdige borgere. Sammen med Peróns talegaver bidro dette til at han og Evita ble gjenstand for omfattende persondyrkelse.

Evitas død sammenfalt med økonomiske problemer som tvang Perón til å gjennomføre innstramninger. Dette bidro til å svekke oppslutningen hans i viktige samfunnsgrupper. Perón havnet også på kant med den katolske kirken, særlig etter at en lov som tillot skilsmisse ble vedtatt i 1954. I september 1955 ble han styrtet av hæren og flyktet til eksil i Spania.

Årene frem til 1973 ble ytterst urolige for Argentina. De valgte presidenter Arturo Frondizi (1958-1962) og Arturo Illia (1963-1966), ble begge avsatt gjennom hærens medvirkning. Fra sitt eksil i Madrid kastet Perón sin skygge over det politiske liv.

Mange av Peróns motstandere trodde at Perón i eksil og et forbud mot peronistpartiet ville føre til at velgerne ville innse at de hadde blitt forført av en demagog. Dette slo ikke til, og oppslutningen om peronismen forble høy. Mot slutten av 1960-tallet innså de militære som satt med makten at et politisk system som forbød det partiet med størst oppslutning - peronistpartiet - ikke kunne være grunnlaget for et stabilt styresett.

Valget i mars 1973 brakte peronistenes kandidat Héctor Cámpora til makten, med nesten 50 prosent av stemmene. Cámpora tiltrådte som president i mai, og tillot Perón å vende til tilbake til Argentina, for deretter å trekke seg fra sin stilling og skrive ut nyvalg. I september samme år vant Perón med mer enn 60 prosent av stemmene, med sin nye hustru, Isabel, som visepresidentkandidat.

Perón overtok et land i dyp krise og var ikke i stand til å innfri de enorme forventningene som hadde bygget seg opp til hans lederskap. Han døde et knapt år etter at han hadde tiltrådt, og visepresidenten, hans enke Isabel Perón, overtok da som president. Landets problemer var nå i ferd med å bli uoverstigelige, og Isabel Peróns politikk forbedret ikke situasjonen. Inflasjonen ble i 1975 beregnet til 600 prosent per år, valutareservene skrumpet drastisk inn, og politiske mord og kidnappinger hørte til dagsordenen. Hun ble avsatt ved et militærkupp i mars 1976.

Regimet som kom til makten i 1976, erklærte at det ville søke å rette opp landets dårlige økonomi og få slutt på den politiske volden. Nasjonalforsamlingen ble oppløst, all politisk og faglig virksomhet ble midlertidig forbudt og general Jorge Rafael Videla ble utnevnt til president for en femårsperiode. "Den skitne krigen" utført av hærens etterretningstjeneste og dødsskvadronen AAA var myntet på fysisk å utrydde geriljaorganisasjonene Folkets Revolusjonære Hær (ERP) og Montoneros (det radikale venstre innen Peronistbevegelsen).

En mye brukt metode var forsvinninger. Det vil si at myndighetene drepte opposisjonelle, for deretter å sørge for at likene ikke ble funnet. Myndighetene benektet deretter ethvert kjennskap til hva som hadde hendt med disse personene. Anslagene av antallet forsvinninger varierer grunnet usikkert kildemateriale. De mest nøkterne anslagene dreier seg om rundt 8000 personer, mens flere menneskerettighetsorganisasjoner, både argentinske og internasjonale, mener at det reelle tallet ligger et sted mellom 20 000 og 30 000.

Argentina hadde også to territoriale konflikter gående. Den ene med naboen Chile om øyene Picton, Lennox og Nueva ved innløpet til Beaglekanalen, nær kontinentets sørspiss. Partene undertegnet i 1984 en vennskapsavtale og forpliktet seg til å finne en løsning som gav Chile suverenitet, men Argentina visse maritime rettigheter. Den andre konflikten var med Storbritannia om Falklandsøyene (Islas Malvinas), kjent som Falklandskrigen. I april 1982 invaderte argentinske tropper Falklandsøyene. Etter britiske motaksjoner kapitulerte de argentinske styrkene i juni, noe som også førte til general Leopoldo Fortunato Galtieris fall.

Nederlaget i Falklandskrigen gjorde at militærdiktaturet mistet den siste rest av støtten det hadde i befolkningen, og en gjeninnføring av demokratiet ble nærmest uunngåelig. Reynaldo Bignone ble utnevnt til president for diktaturets siste etappe. Anført av Mødrene på maiplassen økte også kravet om en offentlig redegjørelse for de forsvunnes skjebne, og juntaen måtte innrømme at de fleste av de som forsvant i 1970-årene, hadde blitt drept.

I 1982 ble praktisk talt hele Latin-Amerika rammet av en gjeldskrise, forårsaket av en økning i rentene på utenlandslån. Argentina ble også hardt rammet og militærdiktaturets siste år ble preget av økonomisk krise.

Valget i oktober 1983 ble en triumf for partiet Unión Cívica Radical og Raúl Alfonsín. Den nye, sivile presidenten satte umiddelbart i gang utskiftinger i den øverste militære ledelse, samt forberedte tiltak med sikte på å redusere landets forsvarsutgifter drastisk. De tidligere presidentene Videla, Viola og Galtieri ble, sammen med seks juntamedlemmer, satt under tiltale som ansvarlige for drap og tortur. Videla fikk livsvarig fengsel, Viola 17 år, mens Galtieri ble frikjent. Sistnevnte ble imidlertid i 1986 satt under ny tiltale for sin rolle i Falklandskrigen og ble dømt til tolv års fengsel.

En økonomisk reform i 1985 betydde en midlertidig kontroll over inflasjonen, men Alfonsín lyktes ikke i å få stabilisert økonomien.

Menem gikk også i bresjen for å opprette et fellesmarked ( Mercosur) med Brasil, Uruguay og Paraguay. Men han forlot sin forgjenger Alfonsíns latinamerikanske fokus og førte en svært USA-vennlig politikk. Etter et nytt militæropprør i 1990 gav Menem amnesti til de dømte hovedpersonene i "den skitne krigen" i et forsøk på nasjonal forsoning.

Økonomisk oppgang og økende popularitet gjorde at Menem øynet mulighetene for å bli gjenvalgt, til tross for at grunnloven ikke tillot det. Forhandlinger og en serie avtaler mellom Menem og Alfonsín, den såkalte Olivos-pakten, førte fram til en grunnlovsendring i 1994, som gjorde det mulig for Menem å stille til valg på nytt i 1995. Han ble gjenvalgt med 50 prosent av stemmene, over 20 prosentpoeng mer enn fremste rival.

Særlig i sin andre presidentperiode måtte Menem tåle mye kritikk for den økende institusjonaliserte korrupsjonen og en gradvis politisk kontroll av rettsapparatet og næringslivet. Den økonomiske veksten fortsatte til 1998, da ringvirkningene av den økonomiske krisen i Asia nådde Sør-Amerika. Den argentinske økonomien var svært sårbar for virkningene av krisen og presidentvalgkampen i 1999 ble tydelig preget av nedgangstider.

Opposisjonen samlet seg om Fernando de la Rúa som stod i spissen for en allianse mellom hans eget parti UCR og den venstreorienterte solidaritetsfronten Frepaso. Han vektla i valgkampen at han var kjedelig og redelig, i sterk kontrast til det ekstravagante og korrupte ryktet Menem hadde opparbeidet seg. Det viktigste valgløftet var således å få slutt på korrupsjonen, samtidig som han ønsket å videreføre hovedlinjene i den økonomiske politikken hans forgjenger Menem hadde ført.

# data[].attributes.attachment_link.title
Argentinas historie - Store norske leksikon

# data[].attributes.attachment_link.description
Området som i dag utgjør Argentina var en spansk koloni fra 1516 til 1816. Det var først underlagt visekongedømmet Peru, og fikk større betydning etter 1776, da visekongedømmet Rio de la Plata ble opprettet. I 1816 erklærte Sør-Amerikas Forente Provinser seg uavhengige fra spansk styre, mens navnet Argentina første gang ble brukt offisielt i grunnloven av 1828.

# data[].attributes.body
Tverrfaglig arbeid. Utforske å bli kjent med land, historie, styreform, kultur og tradisjoner i Argentina.

# data[].attributes.body
Discute en grupo: ¿Qué aprendiste sobre Argentina? Comparte tus reflexiones con la clase.

# data[].attributes.body
Lee un artículo sobre el significado cultural del tango en la Argentina moderna.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 11 de diciembre se conmemoran los nacimientos de dos grandes artistas del tango: Carlos Gardel (1890) y Julio de Caro (1899).

El tango surge en los márgenes del Río de la Plata hacia fines del siglo XIX, como respuesta y expresión de una búsqueda de identidad y de libertad.

Con más de 150 años de historia y momentos inolvidables, el tango ha sido un elemento expresivo permeable a los diferentes contextos. La aceptación masiva como parte de la cultura nacional arriba luego de su triunfo en París, allá por 1910, pero su consagración y elevación en la denominada "época de oro" fue durante el período 1940-1955, a la que sobrevienen (igual que al país entero) años de ostracismo y declinación, para volver recargado con el retorno a la democracia. En los últimos veinte años, ha habido una explosión de producciones culturales, con prácticas en espacios sociales por todo el país.

Este camino muestra la gravitación del tango en la identidad argentina, y deja en claro la importancia que, a la vez, ha tenido el apoyo y el sostenimiento de políticas culturales públicas que acompañen y permitan una mayor circulación de sus artistas y público en general. El apoyo e incentivo a la música nacional de aquel primer Plan Quinquenal de 1945 resultó fundamental, para permitir la proliferación de orquestas, cantantes y bailes populares característicos de la época. El advenimiento de la democracia fue un impulso para volver a mirar hacia lo nacional, y en tiempos actuales el tango se presenta como espacio de resistencia y reafirmación de las identidades colectivas.
Gardel y De Caro juntos en Francia
Cuenta la historia que fue un 11 de diciembre de 1965, en la tanguera esquina de Avenida Corrientes y Esmeralda, donde Ben Molar concibió la idea de declarar un Día Nacional del Tango. Ese mismo año elevó la solicitud ante la Secretaría de Cultura de la Ciudad de Buenos Aires, pero fue recién unos cuantos años después, y gracias al acompañamiento de un sinnúmero de organizaciones sociales, que logró su aprobación.

Julio de Caro, director, compositor y arreglista, fue uno de los grandes modernizadores de la música ciudadana. Encarnó una fuerza evolutiva dentro del género y dio inicio a la Guardia Nueva del tango, un movimiento de renovación de la estética musical surgido entre 1917 y 1925.

Carlos Gardel, a su vez, fue el iniciador y máximo exponente del tango canción, fue quien inventara la manera de cantar el tango, quien le diera estilo propio, algo que no se había visto hasta ese momento. Desde su origen hasta su fallecimiento en el trágico accidente aéreo de Medellín, Gardel reunió todos los elementos para convertirse en un mito y símbolo del género musical.

En sus años en Francia, Gardel introducía la figura de Julio De Caro en el brillo de los cabarets parisinos, llegándolo a presentar con su orquesta en la Costa Azul. Solían llevar largas conversaciones caminando por las calles de la ciudad europea, y así fue que Gardel le pidió que prolongara su estadía en Francia: "El tango tendrá un baluarte aquí si te quedas". Sin embargo, De Caro prefirió volver a la Argentina. ¿Se habrán imaginado que quedarían unidos para siempre en este recordatorio del tango?
El tango como identidad nacional
Como expresión artística, el tango también funcionó como elemento cohesionador frente a la necesidad de construcción de una identidad nacional; hoy se presenta como reafirmación de esta misma y, a la vez, como espacio dinamizador y reflexivo a partir de la convivencia de expresiones y públicos diversos. Las identidades, entendidas no ya como concepción ontológica y unívoca, sino como construcción simbólica y producto histórico, son problematizadas y deconstruidas para encontrar caminos de confluencia y amalgama de comunidades.

En ese encuentro de diversidades y diferencias, el común denominador es la importancia del tango como cultura nacional, popular y patrimonio intangible que nos proyecta y expresa, no sólo hacia adentro, sino también al mundo entero.

Propuestas de formación para la comunidad tanguera

Con el objetivo de contribuir a la formación en este campo y reconociendo la importancia del tango en la cultura de nuestro país, Formar Cultura lanza nuevos contenidos para su comunidad. Se trata de una propuesta integral que propone herramientas de gestión y organización de milongas, donde se entrecruzan voces de importantes referentes de la actividad a nivel federal reflexionando sobre las características y dificultades de organizar bailes populares de tango.

Lidia Borda hace un recorrido personal por la historia de los modos de cantar en el tango. Los orígenes, el tango canción, el protagonismo de las cantantes, la evolución de los fraseos. Claves para comprender las particularidades del género. Además, en el ciclo Experiencias de Internacionalización en el Tango, cuatro artistas del género proponen diferentes miradas y aportes para pensar las próximas giras:
Coordenadas
"Breve viaje por la voz cantada en el tango desde sus inicios", por Lidia Borda.
Herramientas
Gestión y Organización de milongas, por Omar Viola, Soledad Cantarini, Diego Pérez, Fernando Bietti, Oscar Héctor y Adriana Perez Frossasco.
Experiencias
Internacionalización del Tango, por Andrés "Tanguito" Cejas, Vivi La Falce, Miguel Di Génova y Leonardo Cuello.

Para conocer más, ingresá acá.

# data[].attributes.attachment_link.description
El 11 de diciembre se conmemoran los nacimientos de dos grandes artistas del tango: Carlos Gardel (1890) y Julio de Caro (1899). El tango surge en los márgenes del Río de la Plata hacia fines del siglo XIX, como respuesta y expresión de una búsqueda de identidad y de libertad.

# data[].attributes.body
Escribe un ensayo corto comparando cómo la migración afectó a Argentina en el pasado y cómo afecta a su sociedad actual.

# data[].attributes.body
Escribe en un post-it una cosa nueva que aprendiste y una pregunta que aún tengas.

# data[].attributes.attachment_caption
Tango, av GTW., imageBROKER, NTB. (https://ndla.no/image/65001). CC BY-NC 4.0.

# data[].attributes.body
Kjenne til hvordan Argentinas kolonisering og innvandring har satt sitt preg på landet, deriblant tango.