# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 1. Виникнення Русі-України: продивитись відео, перевірити себе через тестування

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
7 клас. Історія України. Узагальнення з теми «Виникнення та становлення Русі-України»

# data[].attributes.body
до 18-00 28.02 за посиланням

# data[].attributes.attachment_link.title
Приєднатися для виконання тесту на сайті "На Урок" (join.naurok.ua)

# data[].attributes.attachment_link.description
✅ Виконання тесту join.naurok.ua. Приєднатися за кодом наданим вчителем для виконання домашнього завдання або тесту у реальному часі. Тести "На Урок".

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 2. . Русь-Україна наприкінці X – в першій половині XI ст.: продивляємось відео, складаємо 3 питання до відео

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
7 клас. Історія України. Узагальнення з теми «Київська держава (Русь-Україна) наприкінці Х – ХІ ст.»

# data[].attributes.headline
7 клас. Повторюємо розділ 3. Русь-Україна у другій половині XI – першій половині XIII ст.: продивляємось презентацію та виконуємо завдання:

# data[].attributes.subject
7 клас. Повторюємо розділ 3. Русь-Україна у другій половині XI – першій половині XIII ст.: продивляємось презентацію та виконуємо завдання:

# data[].attributes.attachment_link.title
7ІУУзагальнення-подорож Розділ3

# data[].attributes.headline
7 клас. Повторюємо розділ 4. Галицько-Волинське князівство («держава Романовичів») кінця ХІІ – середини ХІІІ ст. Королівство Руське середини ХІІІ–XIV ст.: продивляємось відео, складаємо хронологічну таблицю

# data[].attributes.subject
7 клас. Повторюємо розділ 4. Галицько-Волинське князівство («держава Романовичів») кінця ХІІ – середини ХІІІ ст. Королівство Руське середини ХІІІ–XIV ст.: продивляємось відео, складаємо хронологічну таблицю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
7 клас. Історія України. Наукове і мистецьке осмислення історії України

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 1. Українські землі у XVI – першій половині XVII ст.: продивитись конспект, перевірити себе через тестування (тести наприкінці конспекта)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Люблінська унія та її вплив на українські землі. На середину XVI ст. більшість українських земель входила до складу Великого князівства Литовського і Польського королівства. Московському царству належала Чернігово-Сіверщина, Молдавії - Буковина, Трансільванії - Східне Закарпаття, Західне Закарпаття було у володіннях австрійських Габсбургів, південь України входив до складу Кримського ханства.
Причини Люблінської унії:

Литва зазнала ряду поразок у Лівонській війні;

Польща хотіла поширити свій вплив, загарбати українські землі;

українська сторона сподівалася в об'єднаній державі налагодити ефективну оборону від нападів татар.

1 липня 1569 р. спільний сейм (парламент) у Любліні ухвалив рішення про унію. Її умови:

утворення Речі Посполитої, федеративної держави, яку очолював виборний король, спільний сейм і сенат;

створення єдиної грошової системи, спільна зовнішня політика;

шляхта зрівнювалася в правах і отримувала право на володіння маєтками по всій території держави. Майже всі українські землі, за винятком Берестейщини, відходили під владу Польщі;

збереження Польщею і Литвою свого державного статусу - окреме законодавство, судова система, центральний і територіальний уряди, військо та фінанси.

Наслідки Люблінської унії:

більшість українських земель об'єднано в межах однієї держави;

виникнення на українських землях великих маєтків польської шляхти, закріпачення, зростання гноблення;

збереження судочинства за Литовськими статутами, чинного адміністративного устрою;

початок полонізації - денаціоналізації верхівки, втрата українським суспільством політичної еліти;

українське населення зазнає національних і релігійних утисків;

українські землі залучалися до нових форм політичного та соціального життя, демократії, самоврядування;

українська верхівка отримала виняткове право обіймати посади на місцях, незалежно від віросповідання;

через Польщу на українські землі поширювався західноєвропейський культурний вплив, розвиток освіти.

Українські землі поділялися на такі воєводства: Руське (з центром у Львові), Белзьке (Белз), Брацлавське (Брацлав), Волинське (Луцьк), Київське (Київ), Підляське (Дорогичин), Подільське (Кам'янець).
Зміни в соціальній структурі українського суспільства. Становище різних верств населення:

тодішню соціальну піраміду очолювала родова знать - українська шляхта (князі, пани, шляхта). Особливе місце посідав Василь-Костянтин Острозький, одна з найбагатших і найвпливовіших постатей у всій Речі Посполитій. Другий Литовський статут 1566 р. зрівнював у правах дрібну й середню шляхту з князівсько-магнатською аристократичною верхівкою. Відчувши за собою силу об'єднаної держави, зацікавлені у прибутках феодали розширювали фільварки, впроваджували панщину;

ще одним привілейованим станом залишалося духівництво;

напівпривілейований стан - міщанство (патриціат, бюргерство, плебс);

непривілейований стан - селянство, для якого це був час зростання панщини, повинностей і податків, їх перетворення на безправний додаток до фільварку.

Протягом другої половини XVI ст. - першої половини XVII ст. спостерігається явище покозачення - спроба мирним шляхом звільнитися від панщини й отримати право вільно працювати на власній землі. Термін "козак" у цей час переважно означав вільну озброєну людину.

Виникнення Запорізької Січі. Постійна загроза татарських нападів змушувала низове козацтво будувати укріплення з дерев - засіки. Від цього і походить слово "січ" (згромадження січеного дерева), що означало фортецю. Першою відомою Запорізькою Січчю традиційно вважається фортеця, споруджена 1556 р. на острові Мала Хортиця князем Дмитром Вишневецьким (відомий у фольклорі як Байда). Протягом XVI ст. Січ набувала ознак адміністративно-політичного центру, фактично столиці земель, заселених козаками. Назва Запорізька Січ починає вживатися щодо величезних територій степової України, тобто це і столиця, і сама козацька держава.

Військово-політична організація козацтва. Уся повнота влади в козацькій державі належала Січовій, або Військовій, раді, на якій обирали козацький уряд - Кіш. Керівництво Січі називалося козацькою військовою старшиною. Її очолював кошовий отаман, або гетьман. Українське козацтво мало свої символи-відзнаки, або клейноди. До них належали корогва (прапор), булава, бунчук, печатка з гербом тощо.

У 1572 р. король Сигізмунд II Август прийняв на тимчасову службу 300 городових козаків. У 1578 р. Стефан Баторій здійснив козацьку реформу, запровадив реєстр у складі 600 козаків на постійній службі. Саме тому їх почали називати реєстровцями, або реєстровим козацтвом. Воно отримало певні привілеї:

звільнення від сплати податків і виконання всіх повинностей, крім обов'язкової військової служби;

одержання права судитися у своїх судах;

отримання офіційної назви "Запорізького" або "Низового" війська та військових клейнодів;

отримання права володіти землею, вільно займатися різними промислами і торгівлею, гарантія спадкових майнових прав, дозвіл вести своє господарство на королівській землі, отримання платні;

отримання права обирати всю старшину на козацькій раді;

отримання у володіння містечка Трахтемирів для утримання зимових квартир, озброєння і шпиталю.

Повстання 1590-х років (Криштофа Косинського та Северина Наливайка). Причини перших козацьких повстань:

польський уряд боявся поширення впливу козацтва, особливо після узаконення Третім Литовським статутом кріпацтва, що зумовило посилення народних виступів, масові втечі на Запоріжжя;

намагання польської влади взяти під контроль українське козацтво, усвідомлення ним наприкінці XVI ст. своєї окремішності від інших станів, початок боротьби за власні права;

розгортання експансії польської шляхти на відносно вільні землі, освоєні раніше українцями, зіткнення інтересів козацтва і шляхти.

Першим серйозним виступом козацтва було повстання 1591-1593 рр. на чолі з К. Косинським, яке зазнало поразки. Повстанці програли бій під П'яткою, а згодом керівника виступу було вбито. Наступне повстання - 1594-1596 рр. під керівництвом С. Наливайка. Повсталі тривалий час обороняли укріплений табір в урочищі Солониця поблизу Лубен, але зрада відкрила шлях до кривавої розправи. Страчені були і керівники повстання.
Наслідки перших козацьких повстань:

козацтво вперше проявило себе новою суспільною силою, що розпочала боротьбу за станові права;

козацтво фактично очолило визвольний рух в Україні, не маючи програми боротьби;

набуття козацтвом досвіду управління великими масами;

спричинення масового покозачення селян і міщан;

спроба поширення прав і привілеїв реєстровців на все козацтво;

уперше висунута ідея створення окремої козацької території.

Діяльність православних братств. Братський рух. У XVI ст. Європу охопила Реформація - суспільно-політичний рух, спрямований проти католицької церкви, який поклав початок новому напрямові в християнстві - протестантизму. Вплив реформаційних ідей засвідчує і діяльність православних братств - національно-релігійних громадських об'єднань міщан при православних церквах. 1586 р. за Львівським Успенським братством установлювалося право зверхності над іншими братствами та контроль за духівництвом і утворилася перша братська (слов'яно-греко-латинська) школа.
Становище православної церкви:

постійне порушення прав церкви, призначення на посади єпископів замість виборності, розпоряджання церквами і монастирями на підставі права власності, поширення католицизму;

відсутність високої освіти серед духовних осіб, деморалізація митрополитів і єпископів, які фактично зраджували свою церкву і народ, втручання світських осіб і держави у справи церкви;

православні святині занепадали, нищилося церковне майно;

проголошення у Москві самостійного патріархату, його недвозначні наміри щодо українських земель.

Утворення греко-католицької церкви. Причини Берестейської унії. Представники вищого духівництва, зокрема Іпатій Потій, українські магнати і шляхта стали схилятися до ідеї об'єднання з римо-католицькою церквою, вважаючи, що воно:

дозволить зрівняти в правах православних ієрархів з католицькими;

сприятиме тіснішому зближенню з західноєвропейською культурою;

оновить православну церкву, піднесе її до потреб часу.

Для цього було скликано Берестейський церковний собор (1596 р.). На ньому відбувся розкол. Значна частина шляхти і міщан, селянство не підтримувало ідею унії. Її не підтримав В.-К. Острозький. Та все ж рішення про союз православної та римо-католицької церкви було ухвалено. Основні умови:

визнання зверхності Папи Римського як першоієрарха всієї християнської церкви;

збереження за нижчим духівництвом права одружуватися на відміну від латинського духівництва;

збереження православної обрядовості та юліанського календаря;

зрівняння у правах українського духівництва у Речі Посполитій;

навчання у школах і семінаріях на українських землях вести грецькою та слов'янською мовами;

проведення богослужінь церковнослов'янською мовою.

Наслідки Берестейської церковної унії (1596 р.):

утворення Української греко-католицької церкви, яку очолив митрополит Михайло Рогоза;

замість однієї церкви виникло дві. Православна церква залишилася без найвищої ієрархії;

Українська православна церква не припинила пошуку шляхів свого оновлення;

фактичного зрівняння суспільного становища греко-католиків і католиків не відбулося;

загострення протистояння на релігійному ґрунті, захист православ'я став основним гаслом у національно-визвольній боротьбі.

Розвиток культури й освіти. Умови розвитку української культури в XVI ст. були неоднаковими для різних земель. Потреба національного самозбереження зумовила піднесення української культури. За відсутності держави це була єдина галузь, де українці могли берегти свою самобутність. Тривала традиція застосування двох літературних мов: книжної староукраїнської мови (її називали простою мовою) та слов'яноруської мови. Проста мова була наближена до розмовної і широко використовувалася.

Саме цією мовою було перекладено Біблію - знамените Пересопницьке Євангеліє, яке створили в 1556-1561 рр. архімандрит місцевого монастиря Григорій і син протопопа із Сянока Михайло Василевич.

Культура й духовність. Початкові школи діяли при церквах і монастирях. Виникли греко-католицькі школи, єзуїтські колегіуми, протестантські школи. Школи організовували також братства, славилася зокрема школа Львівського братства.

Найвизначнішим явищем освіти другої половини XVI ст. була Острозька академія (1578 р.). створена на основі острозького культурно-освітнього осередку, який зібрав у своєму родовому маєтку в 1576 р. князь В.-К. Острозький. Першим ректором закладу був Г. Смотрицький, учений і письменник, автор низки полемічних трактатів, зокрема твору "Ключ царства небесного" (1587 р.). У школі викладалося "сім вільних наук", ґрунтовно вивчалися мови (у тому числі латинська), навчання передбачало здобуття початкової та середньої освіти з елементами вищої. Серед вихованців закладу багато видатних особистостей, наприклад, Петро Сагайдачний.

Книгодрукування. В Острозі кілька років працював і видав справжній шедевр (Острозьку Біблію, 1581 р.) Іван Федорович. До цього він у 1574 р. видав у Львові "Апостол" і "Буквар". Серед перших підручників була "Граматика словенська" (1596 р.), автором якої був Лаврентій Зизаній.

Усна народна творчість. Творцями і виконавцями дум та історичних пісень були кобзарі, які сприяли розвиткові музичного мистецтва та своєрідної поезії, популярні обрядові й історичні пісні.

Література. Серед письменників, що писали латиною, зажили слави С. Кленович (поема "Роксоланія") і С. Оріховський-Роксолан. Поява полемічної літератури (Г. Смотрицький, М. Смогрицький, І. Вишенський, І. Потій).

Архітектура. Провідне місце в архітектурі Відродження належало світським будівлям - ратушам, замкам, палацам, житлам міщан, зокрема ансамбль площі Ринок у Львові (Чорна Кам'яниця, будинок Корнякта), хоча не втрачало свого значення і будівництво оборонних споруд (перебудова замків у Луцьку, Кам'янці, Острозький замок: Кругла (Нова) вежа, Меджибізький замок).

Образотворче мистецтво. Продовжували розвиватися мистецтво мініатюри та іконопису, серед яких слід виділити мініатюри Пересопницького Євангелія (між 1556 і 1561 рр.). Поява монументальної скульптури, набув поширення скульптурний портрет, виняткової майстерності досягли українські митці у створенні іконостасів. З появою друкарства особливої популярності набула гравюра. Високою майстерністю відзначалися графічні зображення львівського "Апостола" (гравюра Євангеліста Луки, 1574 р.) й Острозької Біблії. Розвивалося декоративно-ужиткове мистецтво. Отже, культурне життя в другій половині XVI ст. можна визначити як початок національно-культурного відродження.
Хронологічний довідник
1556 р. - заснування Д. Вишневецьким на о. М. Хортиця першої Січі.

1556-1561 рр. - створення Пересопницького Євангелія.

1569 р. - Люблінська унія. Утворення Речі Посполитої.

1586 р. - утворення першої братської (слов'яно-греко-латинської) школи у Львові.

1596 р. - Берестейська церковна унія: утворення Української греко-католицької церкви (УГКЦ).
Персоналії
Косинський Криштоф (р. н. невідомий, Підляшшя - 1593) - військ. і політ. діяч. З 1586 перебував на Запорізькій Січі, 1591 обраний гетьманом. К. 1591-1593 очолював перше вел. козацьке повстання проти Польщі. Загинув в одному з боїв (за ін. даними підступно вбитий під час переговорів з черкаським старостою князем О. Вишневецьким).

Наливайко Северин (бл. 1560, Гусятин, тепер Тернопільська обл. - 11.04.1597, Варшава) - козацький ватажок, керівник повстання 1594-1596. Брат Д. Наливайка. У молоді роки перебував на Запоріжжі, згодом служив сотником надвірної хоругви у К. Острозького. Н. 1594 залишив службу, на Брацлавщині організував козацький загін, здійснив вдалий похід у Молдавію. Повернувшись у жовтні 1594, очолив нар. повстання. Навесні 1596 війська Н. були оточені біля Лубен на р. Солониця, керівників повстання видали польській армії. Після жорстоких тортур страчений.

Потій Іпатій (спр. Адам; 12.08.1541, с. Рожанка, Підляшшя, нині у Польщі - 18.07.1613, Київ) - визначний церк. діяч, письменник. Закінчив Краківський ун-т. З 1593 - володимиро-берестейський єпископ. П. був приятелем К. Острозького. Один з організаторів Берестейської унії 1596. Після см. М. Рогози став греко-католицьким митрополитом Київським і Галицьким (1599-1613). П. - автор низки полемічних творів "Унія..." (1596), "Календар римський новий" (1596), "Оборона собору Флорентійського" (1603), листів до князя К. Острозького та ін.

Смотрицький Герасим (р. н. невідомий, с. Смотрич, тепер Дунаєвецького р-ну Хмельницької обл. - жовтень 1614, Острог, нині Рівненська обл.) - визначний письменник, педагог, культ. діяч. Батько М. Смотрицького. Був міським писарем у Кам'янці-Подільському. 1576 на запрошення князя К.-В. Острозького С. переїхав до Острога, де з 1580 став першим ректором Острозької академії. Разом з І. Федоров им готував видання Острозької Біблії 1581 (передмова, гол. перекладач і редактор) і "Буквар" 1578. С. - автор першої друкованої пам'ятки укр. полемічної л-ри "Ключ царства небесного..." і трактату "Календар римський новий" (обидві - 1587). Ряд творів не збереглося. Твори С. написані мовою, близькою до народної.

Смотрицький Мелетій (спр. Максим; бл. 1578, за ін. відомостями 1572, с. Смотрич, тепер Дунаєвецького р-ну Хмельницької обл. - 17(27). 12.1633, за ін. даними 1634, Дермань, тепер Рівненської обл.) - визначний письменник-полеміст, церк. і культ. діяч. Син Г. Смотрицького. Навчався в Острозькій академії, з 1601 - у Віденській (тепер Вільнюс) єзуїтській колегії, згодом слухав лекції в ун-тах Німеччини, здобув учений ступінь доктора медицини. С. бл. 1608 поселився у Вільно, 1616 постригся в ченці. 1618-1620 - викладач і ректор Київської братської школи, з 1620 - архієпископ полоцький. С. - автор полемічних творів на захист православ'я "Антиграфі" (1608), "Тренос, або плач східної церкви..." (1610) та ін. 1627 перейшов на унію, з цього часу жив у Дерманському монастирі. Найвизначніший твір С. - "Граматика словенська" (1619).

Федорович Іван (р. н. невідомий - 5(15).12.1583, Львів) - друкар і книговидавець. Останні роки життя працював в Україні: 1572-1575 і 1583 - у Львові, 1575-1576 - у Дермані (нині Рівненська обл.), 1577-1582 - в Острозі. Ф. видав "Апостол" (1573-1574), "Буквар" (1574), "Книгу Нового Завіту" і покажчик до неї (1580), "Хронологію" А. Римші (1581), Острозьку Біблію (1581) та ін.
Терміни та поняття
Братства - релігійні та культурно-просвітницькі організації українських міщан, які виникли при церковних парафіях у XV-XVII ст. Спочатку мали релігійно-благодійницький характер. У XVI ст. набули великого громадсько-політичного і національно-культурного значення. Найдавнішим і найвідомішим було Львівське братство, засноване близько 1453 року, яке у 1586 році заснувало першу школу, а також братства у багатьох інших містах України.

Воєводство - адміністративно-територіальна одиниця в Литві та Польщі у XV-XVIII ст., яку очолював воєвода. На українських землях у складі Речі Посполитої існували такі воєводства: Белзьке, Берестейське, Брацлавське, Волинське, Київське, Підляське, Подільське, Руське і Чернігівське.

Гетьман (від нім. "головна людина", "воєначальник") - 1) Після утворення 1572 укр. реєстрового козацького війська г. почали називати його керівників. 2) Після відновлення 1648 Укр. держави г. став її главою. У його руках була зосереджена уся повнота законодавчої, виконавчої та судової влади. Посада остаточно скасована 1764. Г. очолював уряд України - ген. старшину. Резиденція його послідовно перебувала у Чигирині, Гадячі, Батурині, Глухові. 1663-1681 посада г. існувала на Правобережній Україні, а 1710-1742 г. України в еміграції був П. Орлик.

Городове козацтво - частина укр. козацтва, яка на відміну від низового запорізького козацтва проживала не на Січі, а на волостях, або на городах, тобто на землях, що були під владою місцевої адміністрації Вел. князівства Литовського. Виникли у першій половині XVI ст., одержували від уряду платню. 1572 значну частину г. к. взято на держ. службу і внесено до реєстру.

Запорізька Січ (від укр. "засіка, січ - невеликі укріплені поселення" і "пороги - вел. камені на Дніпрі") - військ.-політ. о-ція укр. козацтва. Виникла внаслідок стихійної колонізації земель Середнього і Нижнього Подніпров'я у середині XVI ст. У широкому розумінні - всі землі, які перебували в управлінні та володінні козаків (Вольності Війська Запорізького). У вузькому - центр. поселення з адмін. управлінням Січі (Кіш). З. С. була фортецею, посередині якої вел. майдан, у центрі - церква св. Покрови, півколом розміщалися курені, а також будинки старшини й адмін.-госп. приміщення. Під впливом різних обставин Січ змінювала місце, що визначало її назви: Хортицька, Томаківська, Базавлуцька, Микитинська, Чортомлицька, Кам'янська, Олешківська, Нова Покровська (Підпільненська).

Клейноди (від нім. "коштовність") - дорогоцінні військ. знаки, регалії чи атрибути укр. козацтва, що використовувалися у XVI-XIX ст. Уперше були надані Запорізькому Військові польським королем Стефаном Баторієм 1576. Серед них були хоругва, булава, бунчук і печатка з гербом, на якому зображено козака з самопалом.

Кошовий отаман - виборна службова особа на Запорізькій Січі (XVI-XVIII ст.), яка зосереджувала у своїх руках найвищу військ., адмін. та судову владу. Очолював Кіш Запорізької Січі. До середини XVII ст. кошовий часто називася гетьманом. Під час воєнних походів влада отамана була фактично необмеженою, але в мирний час найважливіші питання він виносив на розгляд ради старшин і військ. ради. К. о. мав чітко визначені обов'язки. Зовн. ознакою влади була булава. Обирався на козацькій раді терміном на один рік, лише у виняткових випадках переобирався. Декілька разів к. о. ставали видатні укр. військові діячі К. Гордієнко, П. Калнишевський, І. Малашевич, І. Сірко.

Низове козацтво (ін. назви - запорізькі, січові, нереєстрові) - козаки, що мешкали не в містах, а на землях близько до нижної течії Дніпра, звідси й назва. Осередком їх слугувала Запорізька Січ (див. докладніше у відповідній статті).

Полемічна література (від гр. "військ. майстерність" і від лат. "написане, рукопис") - літ. твори кінця XVI - поч. XVII ст., у яких розгорнулася суперечка щодо ідеї об'єднання церков. Дотепер збереглося бл. 200 пам'яток п. л. представників різних таборів. Активними учасниками дискусії були І. Вишенський, Г. Смотрицький, І. Потій та ін.

Реєстрове козацтво (реєстровці) - частина укр. козаків, узятих урядом Речі Посполитої на військ. службу в другій половині XVI ст. і внесений в особливий список - реєстр. У червні 1572 за наказом польського короля Сигізмунда II Августа з козаків (300 осіб) було сформоване наймане військо. 1578 король Стефан Баторій збільшив реєстр до 600 козаків, надав їм власну військ., адмін. та судову юрисдикцію, право на землеволодіння, торгівлю і промисли, звільнив від податків, забезпечив держплатнею, передав у володіння Трахтемирів.

Старшина - військ., адмін. керівний склад Запорізької Січі, реєстрового козацтва, Гетьманщини, а також Слобідської України. Виникла разом з козацтвом. У деякі часи досягала 150 осіб. До її складу входили: кошовий отаман, військ. суддя, військ. осавул, військ. писар, курінні отамани, військ. служителі, похідні та паланкові начальники. На чолі реєстрових козаків стояв гетьман.

Українська греко-католицька церква - Укр. католицька церква, утворена на Берестейському церк. соборі 1596 внаслідок відмови Київської митрополії від ієрархічного верховенства Константинопольського Патріарха і переходу під протекторат Папи Римського. Особливість віровчення УГКЦ полягає у поєднанні католицької і православної догматики при збереженні укр. обряду.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з історії україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські землі у складі Речі Посполитої в другій половині XVI ст. (ЗНО з історії України) - Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Люблінська унія та її вплив на українські землі. На середину XVI ст. більшість українських земель входила до складу Великого князівства Литовського і Польського королівства. Московському царству належала Чернігово-Сіверщина, Молдавії - Буковина, Трансільванії - Східне Закарпаття, Західне Закарпаття було у володіннях австрійських Габсбургів, південь України входив до складу Кримського ханства.

# data[].attributes.headline
8 клас (продовження розділу 1.)

# data[].attributes.subject
8 клас (продовження розділу 1.)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські землі у складі Речі Посполитої в першій половині XVII ст. (ЗНО з історії України) | Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Політичне та соціально-економічне становище в українських землях. Зміни в соціально-економічному житті: зростання магнатського землеволодіння, площ оброблюваних земель, кількості фільварків, виробництва товарів на продаж через збільшення попиту на сільськогосподарську продукцію в Західній Європі; поява значної кількості нових міст. Близько 80 % міст були у приватній власності. Зростання кількості ремісничих спеціальностей. Найбільші міста — Львів і Київ;

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 2. Становлення українського козацтва (ХVІ – перша половина ХVІІ ст.): продивляємось відео, складаємо 5 тестів у технології "Закінчи речення" до відео

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
8 клас. Історія України. Узагальнення з теми 2

# data[].attributes.body
Повторюємо розділи 3,4. Козацька революція середини XVII ст. і війна за суверенітет Козацької держави другої половини ХVІІ ст. Козацька Україна (Гетьманщина) другої половини ХVІІ – початку ХVІІІ ст.: продивляємось відео, складаємо кросворд із понять, або тести на хронологію подій

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
8 клас. Історія України. Узагальнення з теми 3

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 1. УКРАЇНА В РОКИ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ: продивитись конспект, перевірити себе через тестування (тести наприкінці конспекта)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Територіально-політичні плани ворогуючих держав щодо українських земель. Першу світову війну розпочали два військово-політичні блоки: Антанта (Велика Британія, Франція, Росія, згодом приєдналося ще понад 20 держав) і Троїстий союз, який у ході війни перетворився на Четверний (Німеччина, Австро-Угорщина, Османська імперія та Болгарія). У цій війні Україна стала об'єктом зазіхань агресивних держав Європи:

Російська імперія, володіючи більшістю українських земель, планувала захопити ще й Галичину, Буковину і Закарпаття. Крім того, вона прагнула ліквідувати організаційні центри українського визвольного руху. Свої грабіжницькі наміри російська пропаганда прикривала заявами про прагнення зібрати воєдино всі "російські" землі, до яких вона відносила й Україну;

Австро-Угорська імперія хотіла приєднати Волинь і Поділля;

Німецька імперія добивалася розширення територій за рахунок українських земель Сходу і Півдня. Загарбання України серед німецьких політиків вважалося найважливішим кроком до розгрому Російської імперії.

Позиції українських політичних сил Наддніпрянської України та західноукраїнських земель щодо війни. В умовах війни перед українськими політиками постало питання, яку позицію зайняти щодо неї. Єдиної лінії представникам українських політичних сил виробити не вдалося. Спільне було те, що всі прагнули використати війну для поліпшення національно-культурного становища України:

Симон Петлюра у статті "Війна і українці" закликав всебічно підтримати Росію у війні проти Німеччини й Австро-Угорщини. Він надіявся, що після переможного закінчення війни російський уряд змушений буде надати Україні автономію (згодом зрозумів помилковість позиції). Марність цих сподівань показали вже перші дні війни. У Наддніпрянщині були закриті нечисленні українські газети, журнали, видавництва, "Просвіти". Чимало українських діячів, зокрема М. Грушевського було заслано. Лідер УСДРП В. Винниченко засудив війну;

Товариство українських поступовців (ТУП) закликало українців підтримати Російську імперію, 1916 р. у декларації "Наша позиція" закликало до нейтралітету, не підтримувати жодну з сторін, що воювали;

у 1915 р. в Харкові виникла організація "Юнацька спілка", деякі члени виступала за поразку Росії.

Українські політичні партії Галичини (УНДП, УРП, УСДП) створили 1 серпня 1914 р. Головну українську раду (ТУР) на чолі з К. Левицьким. Вона у своєму "Маніфесті" закликала до боротьби за визволення України шляхом всебічної підтримки Австро-Угорщини. Головні вимоги Ради в національному питанні були такі: утворення самостійної Української держави на територіях, які до війни належали Російській імперії, і національно-територіальна автономія західноукраїнських земель, об'єднаних в один коронний край. За ініціативою ГУР у серпні 1914 р. відбувається формування легіону Українських січових стрільців (УСС), який розглядався як зародок майбутньої національної армії.

4 серпня 1914 р. у Львові група українців - емігрантів з Наддніпрянської України - створила Союз визволення України (СВУ). Члени організації (Д. Донцов, А. Жук, М. Меленевський та інші) у програмному документі "Наша платформа" виступали за відокремлення України від Росії й створення незалежної демократичної Української держави у формі конституційної монархії.

ГУР і СВУ в 1915 р. об'єдналися у Відні в Загальну українську раду. Але СВУ проводила окрему роботу:

пропагандистську - видання брошур, преси, читання лекцій;

дипломатичну - налагодження відносин з урядовими колами країн Четверного союзу і нейтральних;

з полоненими-українцями у німецьких і австрійських концтаборах, яка сприяла зростанню їхньої національної свідомості;

адміністративно-організаційну - формування з українців органів місцевої влади на окупованій Німеччиною території Волині, Полісся, Підляшшя, заснування зокрема 134 шкіл.

Перебіг воєнних дій на території України. Російська армія виграла у серпні-вересні 1914 р. Галицьку битву в австро-угорського війська, взяла Львів і зайняла Галичину та Буковину. Це оцінювалося як завершення справи Івана Калити, який почав процес об'єднання московських земель. Протягом 1915 р. німецько-австрійські війська відвоювали майже всю Галичину та Буковину, захопили частину Волині.

В 1916 р. російські війська Південно-Західного фронту під командуванням А. Брусилова провели операцію, відому під назвою "Брусиловський прорив", захопивши знову значну частину Галичини й Буковини.

1917 року російське військо відступило з усієї окупованої території.

Діяльність австрійської та російської адміністрацій у Галичині та Буковині. Галичину й Буковину царизм розглядав як частину Росії. На цих територіях було створено Галицько-Буковинське генерал-губернаторство, яке очолив граф Г. Бобринський, відомий українофоб. Він намагався знищити усі прояви українського життя: газети, журнали, книгарні, видавництва, партії, організації. Гонінь зазнала УГКЦ, митрополит А. Шептицький був заарештований і засланий на північ Росії. Тисячі українських діячів були вислані в Сибір. Вся політика російської окупаційної влади була спрямована на те, щоб знищити національні особливості галичан, русифікувати їх. Російський діяч П. Мілюков назвав це "європейським скандалом". Становище змінилося лише в 1917 р., коли Галицько-Буковинське генерал-губернаторство очолив відомий український діяч, історик Дмитро Дорошенко. Австрійська влада, використовуючи окремі факти співробітництва "москвофілів" з російською окупаційною владою, також здійснила масові репресії проти галичан, яких навіть звинувачували у своїх поразках. Таким чином, західноукраїнське населення опинилося між двох вогнів, зазнаючи переслідувань при владі обох сторін, які воювали.

Українці в арміях воюючих держав. Обидві сторони проводили мобілізації, зокрема до російської армії протягом війни залучили близько чотирьох мільйонів українців, до австро-угорської - понад 300 тисяч. Наші земляки опинилися у ворожих арміях, тисячами гинули за чужі інтереси, оскільки не мали власної держави.
Бойовий шлях легіону Українських січових стрільців:

його початок припадає на вересень 1914 р., коли вони захищали в Карпатах Ужоцький перевал;

справжнє бойове хрещення січові стрільці пройшли 29 квітня - 2 травня 1915 р. у боях за гору Маківка;

відомими сторінками історії УСС стали бої на горі Лисоні поблизу Бережан на Тернопільщині (1916 р.);

біля села Конюхи у цьому ж краї (червень 1917 р.).

Австрійське та німецьке командування не раз відзначало героїзм УСС, навіть називали їхній полк "найкращим підрозділом всієї австро-угорської армії". Стрільці навіть у жорстоких умовах війни знаходили час для громадської та національно-культурної роботи. Першим командувачем УСС був М. Галушинський, згодом цю посаду обіймали Г. Коссак, А. Варивода, Ф. Кікаль, В. Вишиваний.

Суспільно-політичне становище населення впродовж війни. Після поразок російської армії в 1915 р. уряд змушений був допустити громадські організації до справи забезпечення армії продовольством і спорядженням, до опіки над шпиталями, біженцями та населенням з прифронтової зони. Виник ряд впливових організацій, зокрема Військово-промисловий комітет, Союз міст і земств, "Товариство допомоги населенню Півдня Росії, яке постраждало від воєнних дій". У них активну роль відігравала українська інтелігенція.

Соціально-економічне становище населення впродовж війни. Промисловість, транспорт і фінанси не витримували перевантажень воєнного часу і розладнувалися. Вони не могли забезпечити потреби фронту й тилу. Швидко наростали продовольчі труднощі. Все це викликало загострення соціальних суперечностей, назрівання революційної кризи, особливо в Наддніпрянщині (повстання у с. Нижня Сироватка, Сумщина).
Соціально-економічні та політичні наслідки війни для українського суспільства:

розорення західноукраїнських земель, евакуація, виникнення проблеми біженців, депортованих, переміщених осіб;

значні людські втрати (близько півмільйона осіб), велика кількість поранених, полонених, інвалідів;

кризовий стан економіки, диспропорції у промисловості, інфляція;

скорочення кількосте мешканців, посилення селянських виступів;

послаблення Російської й Австро-Угорської імперій, що прискорило майбутні революційні події;

створення українських збройних сил, набуття воєнного досвіду;

порушення "українського питання" на міжнародному рівні.

Отже, незважаючи на великі людські та матеріальні втрата, розкол національного руху, придушення опозиційних сил, Перша світова війна сприяла визріванню свідомосте українського народу, перетворенню його на повноцінну націю, готову до створення власної держави.
Хронологічний довідник
1914 р., серпень - створення у Львові Головної української ради; створення Союзу визволення України; формування легіону УСС.

1914 р. - Галицька битва.

1915 р. - утворення Загальної української ради.

1916 р. - Брусиловський прорив.
Персоналії
Вишиваний Василь (Вільгельм Франц фон Габсбург-Лотринген; 1895, Пула, Австро-Угорщина, нині Хорватія - 1948, Київ) - військовий діяч, політик, дипломат, поет, архікнязь з династії Габсбургів. Брав участь у 1-й світ. Війні, 1918 очолював УСС. Вважався неофіційним претендентом на трон у разі утворення незалежної монархічної України. Арештований 1947 у Відні рад. спецслужбами, загинув у в'язниці.

Галушинський Михайло (26.09.1878, с. Звиняч, тепер Бучацького р-ну Тернопільської обл. - 25.09.1931, Львів) - гром.-політ. і військ. діяч, педагог. Закінчив Тернопільську гімназію, навчався у Львівському (1898-1900) і Віденському (1900-1901) ун-тах. З 1909 - директор Рогатинської (нині Івано-Франківська обл.) гімназії, визначний організатор гімназійної освіта в Галичині. На початку Першої св. війни Г. став першим командувачем легіону УСС (до 14.03.1915).

Жук Андрій (1880, с. Вовчок, тепер Потавської обл. - 1968, Відень) - гром.-політ. діяч. Член РУП, емігрував з Рос. імперії. 1914 Ж. - один з гол. діячів СВУ, з 1915 - ЗУР. Був дипломатом Укр. Держави, з 1930 відійшов від політики. Автор іст., публіц. праць, статей у часописах.

Левицький Кость (18.11.1859, Тисмениця, тепер Івано-Франківська обл. - 12.11.1941, Львів) - визначний гром.-політ. і держ. діяч, публіцист. Л. 1899 був співзасновником, а згодом головою УНДП. На поч. Першої світ. війни Л. став головою ГУР, а з травня 1915 - ЗУР. 9.11.1918 політик став головою уряду ЗУНР - Держ. Секретаріату (до поч. 1919).
Терміни та поняття
Галицько-Буковинське генерал-губернаторство - тимчасова адмін.-терит. одиниця, створена царським урядом наприкінці 1914 на окупованих рос. військами землях Галичини та Буковини з центром у Чернівцях, існувала до середини 1917. Очолювали рос. військ. генерал-губернатори Г. Бобринський (1914-1915) і Ф. Трепов (1916). Окупаційна влада проводила послідовну антиукраїнську політику, закривала всі укр. заклади, запроваджувала росіянізацію. Відбувалися масові депортації укр. інтелігенції (у т. ч. митрополита УГКЦ А. Шептицького) углиб Росії. У серпні 1917 внаслідок відступу рос. військ з Галичини і Буковини було ліквідоване.

Евакуація (від лат. "спорожняю") - 1) вивезення з місцевості, що перебуває під загрозою нападу ворога або стихійного лиха, з театру воєнних дій у тил населення, поранених, полонених, а також матеріальних засобів; 2) відведення військ з р-нів, які вони раніше займали на основі укладених угод, договорів тощо.

Мобілізація (від лат. "рухомий") - 1) призов військовозобов'язаних запасу в армію під час війни; 2) переведення збройних сил держави на о-цію і склад воєнного часу; 3) зосередження сил і засобів для досягнення певної мети.

Світова війна - надзвичайний стан, до якого спонукали світ, спільноту міждержавні суперечності, що нагромадилися на попередніх етапах сусп. розвитку. Крайнє загострення цих суперечностей, що не могли бути розв'язані ін. методами призводить до застосування зброї. Найбільш жорстокими і спустошливими в історії людства були Перша й Друга с. в.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з історії україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в роки Першої світової війни (ЗНО з історії України) - Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна в геополітичних планах країн Антанти і Центральних держав. Територіально-політичні плани ворогуючих держав щодо українських земель. Першу світову війну розпочали два військово-політичні блоки: Антанта (Велика Британія, Франція, Росія, згодом приєдналося ще понад 20 держав) і Троїстий союз, який у ході війни перетворився на Четверний (Німеччина, Австро-Угорщина, Османська імперія та Болгарія).

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 2. УКРАЇНСЬКА РЕВОЛЮЦІЯ, РОЗПАД РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЇ ТА ПОСТАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ДЕРЖАВИ – УКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ: продивляємось вебінар, оформлюємо конспект з хронологією подій

# data[].attributes.attachment_link.title
НМТ-2023. Історія України. Вебінар 10. Україна в роки Першої світової війни. Українська революція

# data[].attributes.headline
10 клас. Повторюємо розділ 3. В БОРОТЬБІ ЗА УКРАЇНСЬКУ НЕЗАЛЕЖНІСТЬ: продивляємось конспект, перевіряємо себе через тестування (в кінці конспекта):

# data[].attributes.subject
10 клас. Повторюємо розділ 3. В БОРОТЬБІ ЗА УКРАЇНСЬКУ НЕЗАЛЕЖНІСТЬ: продивляємось конспект, перевіряємо себе через тестування (в кінці конспекта):

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
УЦР виявилася неспроможною забезпечити постачання до Німеччини продовольства, не виконувала своїх зобов'язань;

конфлікт УЦР з консервативними колами України;

небажання і невміння УЦР створити регулярну українську армію;

нездатність УЦР налагодити систему державного управління,;

нерішучість у вирішенні соціально-економічних питань;

складна економічна і політична ситуація, господарська криза;

утрата УЦР соціальної опори, втома населення від нестабільності.

Гетьманський переворот і утворення Української Держави.
29 квітня 1918 р. відбувся державний переворот. Німецькі війська розпустили Раду, а Всеукраїнський з'їзд землевласників вирішив встановити монархічну форму державного правління і проголосити гетьманат. Гетьманом України було проголошено генерала Павла Скоропадського. Перші рішення: встановлення Української Держави замість УНР (Грамота до всього українського народу, Закон "Про Тимчасовий державний устрій України").
Внутрішня політика урядів гетьмана П. Скоропадського:

гетьманський уряд - Раду Міністрів - очолив Ф. Лизогуб, більшість його членів були зрусифікованими українцями, кілька представляли національні меншини України. Оточення гетьмана складалося з помірковано-консервативних діячів;

великі землевласники відновлювали свою власність на землю і майно, селянство чинило опір, відбувалися повстання;

відновлення права приватної власносте у промисловості;

певна стабілізація відбувалася в промисловості, фінансах, на транспорті, конвертована гривня, відкрито українські банки;

збільшення робочого дня, зростання безробіття, страйки;

українська мова державна, але багато урядовців нею не володіли;

відкрито українські університети в Києві та Кам'янці-Подільському, 150 державних гімназій;

створено УАН, архів, бібліотеки, історичний музей тощо.

Зовнішня політика урядів гетьмана П. Скоропадського:

розширення міжнародних контактів;

до Української Держави належали деякі етнічні землі, які нині не входять до складу України;

переговори з Кримом і Кубанню про об'єднання з Україною;

14.11.1918 р. П. Скоропадський опублікував грамоту про федерацію України з небільшовицькою Росією. Був призначений новий уряд, у якому переважали політики проросійської орієнтації.

Причини падіння режиму гетьмана П. Скоропадського:

залежність стабільності держави від німецьких збройних сил;

революція в Німеччині та її поразка в Першій світовій війні;

відсутність регулярної потужної української армії;

вузька соціальна база - заможні верстви;

посилення впливу на державну лінію гетьмана російських кіл;

наростання соціальної напруги, формування сильної опозиції.

Прихід до влади Директорії. 14 листопада 1918 р. - утворення Директорії на чолі з В. Винниченком (всього п'ять осіб) для керівництва збройною боротьбою проти гетьмана. Без підтримки німецьких військ гетьман зумів утриматися лише місяць. Повстання проти нього стало всеукраїнським. 14 грудня 1918 р. війська Директорії вступили до Києва, гетьман зрікся влади і виїхав за кордон.
Внутрішня політика урядів Директорії:

було відновлено УНР, її основні політичні принципи. Законодавча влада мала належати Трудовому конгресові, але він проіснував лише тиждень у зв'язку з воєнними подіями. Урядом була РНМ;

через непродуманий радикалізм Директорія залишилася без підтримки більшості спеціалістів, промисловців, чиновників;

незадоволеними аграрною політикою були бідняки та куркулі;

8-годинний робочий день, робітничий контроль над заводами;

заходи з надання допомоги нужденним категоріям населення.

Зовнішня політика урядів Директорії.

З листопада 1918 р. почався наступ російські більшовицькі війська, друга радянсько-українська війна.

Воєнна інтервенція Антанти на півдні України. На півдні України висадилися війська Антанти, розпочавши інтервенцію. Переговори з представниками Антанти, які вимагали відставки найрадикальніших діячів Директорії й уряду, були важкими. Зрештою В. Винниченко у лютому 1919 р. пішов у відставку, але допомоги від військ Антанти УНР так і не дочекалася. Внаслідок повстання французьких моряків війська Антанти у квітні 1919 р. евакуювалися з території України.

Друга війна більшовицької Росії з УНР.

Директорію УНР очолив С. Петлюра. 3 січня 1919 р. російські війська зайняли Харків, який став столицею більшовицької України, резиденцією маріонеткового уряду радянської України. 5 лютого більшовики зайняли Київ (першим увійшов Богунський полк на чолі з Миколою Щорсом). Справа була не в силі більшовицьких військ. Причини невдач Директорії:

селяни-повстанці після розгрому гетьмана покинула армію. Частина з них, очолена отаманами (Ангел, Зелений, Григор'єв), не визнавали ніякої влади. Отаманщина підривала Директорію зсередини;

суперечлива внутрішня політика, невирішене аграрне питання;

відсутність ефективної моделі державотворення;

протистояння В. Винниченка і С. Петлюри, інших лідерів;

міжнародна ізоляція; втрата контролю за розвитком подій тощо.

Утворення ЗУНР.

У ніч на 1 листопада 1918 р. українські військові з'єднання взяли під контроль усі головні пункти Львова. Головну роль в організації цього "Листопадовому зриву" (повстання) відіграв Дмитро Вітовський. Першим урядом став тимчасовий Державний Секретаріат, який очолив К. Левицький. Нова держава проголошена 13 листопада 1918 р. із назвою Західноукраїнська Народна Республіка (ЗУНР).
Внутрішня політика урядів ЗУНР:

ефективну систему управління. Парламентом стала Укр. Нац. Рада, яка обрала Президентом ЗУНР Євгена Петрушевича;

центральні органи спиралися на систему місцевого управління;

соціальна стабільність, у квітні 1919 р. - аграрна реформа;

8-годинний робочий день, державна монополія на деякі продукти;

створення Української Галицької армії;

українська національно-культурна політика, права нацменшин.

Зовнішня політика урядів ЗУНР. Акт злуки УНР і ЗУНР:

настроям більшості населення відповідало прагнення уряду ЗУНР до об'єднання з УНР. Ця історична подія відбулася 22 січня 1919 р., коли в Києві було проголошено Акт злуки. ЗУНР отримала назву Західна область Української Народної Республіки й повну автономію. Є. Петрушевич став членом Директорії;

відкриття дипломатичних представництв у ряді країн світу, участь у Паризькій мирній конференції;

війна з Польщею, напружені стосунки з Румунією, Росією.

Історичне значення об'єднання українських держав (Акт злуки):

прагнення українського народу до соборності держави;

виявив прагнення народу до самозбереження як окремої нації.

Український національний рух на Буковині й у Закарпатті. 3 листопада 1918 р. Крайовий комітет на чолі з Омеляном Поповичем провів у Чернівцях Буковинське народне віче, де було вирішено приєднатися до Західноукраїнської держави. Однак Румунія тоді ж у листопаді ввела в край, а також і в Бессарабію, зокрема Хотинщину, свої окупаційні війська. Закарпаття деякий час перебувало у складі відновленої Угорщини. 21 січня 1919 р. народні збори в Хусті за ініціативи братів Бращайків ухвалили рішення про єднання з УНР. Але східну частину краю, за винятком Гуцульської республіки з центром у Ясіні, захопила Румунія, а західну частину - новоутворена Чехословаччина, до неї згодом, відійшло все Закарпаття.

Причини та наслідки українсько-польської війни 1918-1919 рр. Територіальні претензії Польщі на українські землі.

Уже 1 листопада 1918 р. у Львові почалися збройні сутички між українськими і польськими військами. З Польщі на допомогу місцевим полякам постійно надсилалося підкріплення. 21 листопада українські війська почали відступати з міста. На весну 1919 р. Українська Галицька армія (УГА) - збройні сили ЗУНР - нараховували понад 100 тис. вояків. Але польська армія була ще численнішою, до того ж набагато краще озброєною.

"Чортківська офензива". На червень 1919 р. УГА була затиснута в трикутнику між Дністром і Збручем. Українське військо під керівництвом нового командувача генерала О. Грекова несподівано перейшло в контрнаступ, відомий під назвою Чортківська офензива (8-28 червня 1919 р.). Це була блискуча операція УГА, але вона до краю виснажилася, брак боєприпасів, резервів призвів до її відступу з території ЗУНР. УНР не змогла надати допомоги ЗУНР, оскільки сама перебувала в складній ситуації.

Наслідки:

Паризька мирна конференція визнала права Польщі на окупацію Східної Галичини;

за Сен-Жерменським договором Буковина відійшла до Румунії, Закарпаття - до Чехословаччини;

16-18 липня 1919 р. УГА відійшла за Збруч, ЗУНР окупована.

"Київська катастрофа". Обидві армії в липні 1919 р. об'єдналися на Поділлі й розпочали наступ на Київ. 30 серпня українським військам вдалося зайняти столицю УНР, але вже наступного довелося її залишити під тиском нового ворога - російської білогвардійської армії. Ці події відомі під назвою "Київська катастрофа". Після цього українські війська потрапили в так званий "трикутник смерті" й змушені були вести бої з трьома силами, кожна з яких переважала їх: більшовиками, білогвардійцями та поляками. Ослаблені тяжкими боями, недоїданням і ранніми заморозками, жертвами епідемії тифу стали вояки обох українських армій, велика смертність без медикаментів.

Перший Зимовий похід. Генерал М. Омелянович-Павленко очолив частину армії УНР, яка 6.12.1919 р. вирушила у славетний І Зимовий похід. Війська пройшли по тилах білогвардійської та Червоної армій понад дві тисячі кілометрів і 6.05.1920 р. з'єдналися з українським військом на Поділлі.

Денікінський режим в Україні. На осінь 1919 р. більшу частину України зайняли білогвардійські війська генерала А. Денікіна. Уже перші кроки денікінців свідчили про їхнє прагнення знищити всі сліди існування Української національної держави. Відновлювалося колоніальне гноблення. Реакційна шовіністична політика білогвардійців викликала масові селянські повстання. Значної шкоди денікінцям завдали загони під командуванням

Нестор Махно. Своєю впертою боротьбою в білогвардійському тилу повстанська армія Н. Махна сприяла швидкій перемозі більшовиків над денікінськими військами. Свою роль в ослабленні денікінського режиму та у перебігу подій громадянської війни відіграла об'єднана армія УНР і ЗУНР. 12 грудня Червона армія зайняла Харків, а 16 грудня - Київ, на весну 1920 р. - всю Україну, крім Криму й західноукраїнських земель.

Більшовицький режим в Україні. 28 листопада 1918 р. у Суджі (радянська Росія) було сформовано маріонетковий уряд України (голова - Г. П'ятаков). У січні 1919 р. цей "уряд" радянської України (РНК) очолив X. Раковський, назву УНР змінено на УСРР, столицею якої став Харків.

Ухвалення конституції УСРР 1919 р. Ще в березні 1919 р. була ухвалена Конституція Української Соціалістичної Радянської Республіки (УСРР), створена за зразком конституції радянської Росії:

закріплення диктатури пролетаріату, влади трудівників у формі рад;

позбавлення прав заможних, скасування приватної власносте;

формально незалежна держава, перебувала у федеративних зв'язках з радянською Росією.

Внутрішня політика урядів УСРР:

економічна політика більшовиків отримала назву "воєнний комунізм". Головною її рисою на селі була продовольча розкладка. Селяни безкоштовно отримали значну частину поміщицької землі, але майже всі плоди своєї праці мали так само безплатно віддавати більшовицьким продовольчим загонам;

влада розгорнула "червоний терор", активно діяла Всеукраїнська надзвичайна комісія (російська абревіатура ВЧК). Повстання;

майже всі промислові підприємства було націоналізовано, загальна трудова повинність, мілітаризація праці, зрівнялівка в оплаті;

більшовицький режим у 1920 р. пішов на певні поступки в національному питанні, порівняно з 1919 р., дозвіл на існування УКП.

Наслідки - економічна криза, поширення насильницьких методів, погіршення умов життя народу, розгортання масового повстанського руху.

Повстання М. Григор'єва. 8.05.1919 р. отаман звернувся з універсалом "До українського народу", в якому закликав до боротьби проти російських продзагонів і комісарів, створення рад без більшовиків. М. Григор'єву вдалося звільнити значну частину центру і півдня України, але під тиском більшовиків відійшов на Херсонщину, де його війська об'єдналися із загонами Н. Махна, під час конфлікту з яким отаман і загинув. Повстання було придушено, однак воно відтягнуло значні сили більшовиків, що полегшило їх вигнання в 1919 р.

Зовнішня політика урядів УСРР - військово-політичний союз з радянською Росією.
Причини підписання С. Петлюрою Варшавського договору:

потреба УНР у зовнішній допомозі для боротьби за незалежність;

прагнення Польщі узаконити завоювання західноукраїнських земель, здобути вплив на УНР, зберегти існування УНР як буфера між Польщею і радянською Росією.

Варшавська угода між УНР і Польщею. Квітень 1920 р. - Варшавська угода:

польська влада визнавала незалежність УНР на чолі з С. Петлюрою;

українська сторона визнавала належність Зах. України до Польщі;

союзники мали звільнити територію УНР від більшовиків;

польські війська на території України утримуються за рахунок УНР.

Наслідок Варшавського договору - спільні воєнні дії союзників проти радянської Росії.

Польсько-радянська війна на території України. 25 квітня 1920 р. розпочалася радянсько-польська війна. Спочатку вона була успішною для українських і польських військ. які вже 6 травня зайняли Київ. Але Червона армія була значно численнішою, вже 12 червня вона відвоювала це місто й продовжувала наступ на захід.

Утворення Галицької СРР. У ході цих дій більшовицькі війська зайняли частину Галичини, де в липні 1920 р. створили маріонеткову Галицьку соціалістичну радянську республіку (ГСРР) на чолі з Галицьким революційним комітетом, який очолював В. Затонський. Припинила своє існування вона у вересні, коли під натиском польських військ Червона армія відступила з Галичини. Ще раніше, в серпні, вона зазнала поразки під Варшавою, битва відома під назвою "диво на Віслі". У жовтні 1920 р. між сторонами було укладене перемир'я.

Зміст Ризького мирного договору. 18 березня 1921 р. між Польшею, радянською Росією і УСРР:

Польща порушила Варшавську угоду, де мала не визнавати УСРР;

кордони між Польщею та УСРР встановлювалися приблизно такі ж, як і за Варшавським договором: Польща зберегла за собою Галичину, до неї відійшли Холмщина, Підляшшя, Західна Волинь і Західне Полісся;

Польща зобов'язалася забезпечити належні умови для національно-культурного розвитку українців.

Другий Зимовий похід Армії УНР. У листопаді 1921 р. українські війська під командуванням генерала Юрія Тютюнника зробили останню спробу регулярними військами відновити незалежність УНР. Цей наступ отримав назву Другий Зимовий похід, або Листопадовий рейд. Біля містечка Базар на Житомирщині учасники походу були розбиті, 359 полонених були розстріляні. Так закінчилася збройна боротьба регулярних військ УНР, повстанські загони воювали ще кілька років. Яскравим прикладом такого руху є "Холодноярська республіка" (1919-1922 рр.), центром якої було с. Мельники на Черкащині.

Розбивши білогвардійські війська П. Врангеля (листопад 1920 р.) і загони махновців (серпень 1921 р.), більшовицька влада утвердилася на більшій частині території України, що засвідчувало поразку національно-патріотичних сил і болючий територіальний розкол українських земель.

Культура та духовність. Умови розвитку культури в 1917-1921 рр. були неоднозначні. З одного боку, жорстока боротьба різних національних і соціальних груп не сприяла йому, з іншого, крах Російської імперії, боротьба за утворення незалежної України викликали духовне піднесення суспільства, яке проявилося в галузі культурного життя. Знову з'явилися й активно діяли "Просвіти", доки більшовики в 1921 р. не пішли на їх ліквідацію. Всі влади, крім білогвардійської, дещо зробили для розвитку української освіти. Навіть більшовики змушені були зробити кроки для українізації освіти. Але особливо багато здійснено за часів гетьманату. Тоді ж (листопад 1918 р.) було засновано Українську академію наук, президент - Володимир Вернадський, неодмінний секретар - Агатангел Кримський, всіх разом перших академіків 12.

Частина письменників (В. Винниченко, О. Олесь, М. Вороний) емігрувала за кордон. Але в літературу прийшло ціле покоління молодих письменників, які започаткували новий етап розвитку українського красного письменства. Найвидатнішим поетом став Павло Тичина, який у 1918 р. видав збірку "Сонячні кларнети". Інші літератори себе особливо проявили в 20-х рр.

Активно почали працювати в цей період молоді театральні режисери Лесь Курбас і Гнат Юра. Виникли знамениті музичні колективи Державна українська мандрівна капела (ДУМКА) під керівництвом Нестора Городовенка, Українська державна капела під орудою Олександра Кошиця. Плідно працювали композитори М. Леонтович, Я. Степовий, К. Стеценко. Визначним явищем в історії українського мистецтва було утворення наприкінці 1917 р. Української академії мистецтв, її першими членами стали Михайло Бойчук, Михайло Жук, Василь і Федір Кричевські, Олександр Мурашко, Георгій Нарбут (автор проектів грошових знаків, поштових марок, державного герба і печатки, картини "Еней та його військо" тощо). Перший в Україні пам'ятник Т. Шевченкові спорудив у м. Ромни скульптор І. Кавалерідзе.

Отже, культурні процеси 1917-1921 рр. посіли в історії помітне місце, вони суттєво сприяли дальшому розвиткові української культури.

Тривалий час велася боротьба за створення автокефальної церкви. У 1921 р. була офіційно створена Українська автокефальна православна церква (УАПЦ), митрополитом якої був обраний Василь Липківський. Це було визначною подією церковного життя України. Служба в автокефальних храмах велася українською мовою.
Причини поразки національно-визвольних змагань (національно-демократичної революції в Україні):

суспільство було розколоте в питаннях про політичний устрій Української держави, про соціально-економічний лад;

отаманщина перетворилася на справжню "ракову пухлину";

надто багато було зовнішніх ворогів української державності;

недостатньою виявилася національна свідомість українського народу, що звузило соціальну базу руху.

Історичне значення відновлення української державності на східно- і західноукраїнських землях:

українці зробили крок на шляху перетворення на сучасну націю;

досвід державотворення вкарбувався в історичну пам'ять народу;

рівень національної самосвідомосте значно виріс;

прагнення народу до самозбереження як окремої нації не зникло;

народжувалося переконання, що нормальний розвиток неможливий без власної держави - запоруки майбутнього відродження України.

Хронологічний довідник
1918 р., 29 квітня - державний переворот, прихід до влади П. Скоропадського.

1918 р., 1 листопада - Листопадовий зрив у Львові.

1918 р., 13 листопада - проголошення ЗУНР.

1918 р., 14 листопада - утворення Директорії.

1918 р., листопад - заснування Української академії наук (УАН).

1919 р., 22 січня - проголошення Акта злуки УНР і ЗУНР.

1919 р., грудень - 1920 р., травень - Перший Зимовий похід армії УНР.

1920 р., квітень - Варшавська угода.

1921 р., березень - Ризький мирний договір.

1921 р. - утворення Української автокефальної православної церкви (УАПЦ).

1921 р., листопад - Другий Зимовий похід армії УНР.
Персоналії
Вернадський Володимир (12.03.1863, Петербург - 6.01.1945, Москва) - видатний природознавець, мінералог і кристалограф, основоположник геохімії, біогеохімії, гідрогеохімії, вчень про ноосферу і біосферу. Походив з давнього козачого укр. роду, дитинство минуло у Харкові та Полтаві. З 1909 академік Петербурзької АН. З червня 1917 В. мешкав в Україні. 1918-1921 - перший президент УАН, 1920-1921 - проф. Таврійського ун-ту в Сімферополі. 1922-1939 - директор створеного ним Петроградського (з 1924 Ленінградського) радієвого ін-ту та ін. наук. установ. Гол. праця - монографія про біосферу і ноосферу (1941-1944). Автор бл. 400 праць.

Вітовський Дмитро (8.11.1887, с. Медуха, неподалік Галича, тепер Галицького р-ну Івано-Франківської обл. - 4.08.1919, під Ратибором, Польща, похований у Берліні) - визначний військ. і держ. діяч. 1914-1915 В. командував сотнею, пізніше куренем УСС. Наприкінці жовтня 1918 очолив Укр. військ. генеральний комісаріат, який під його керівництвом організував і провів переможне Листопадове повстання 1918 у Львові. 9.11.1918 призначений держ. секретарем військ. справ ЗУНР. Брав участь у Паризькій мирній конференції, загинув в авіакатастрофі.

Липківський Василь (19.03.1864, с. Попудня Липовецького пов. Київської губ., тепер Монастирищанського р-ну Черкаської обл. - 27.11.1937, Київ) - визначний реліг. діяч. Навчався у Київській духовній академії. 9.05.1919 відправив першу службу укр. мовою в Миколаївському соборі на Печерську в Києві. У жовтні 1921 Всеукраїнський церк. собор затвердив проголошену 1.01.1919 автокефалію і обрав Л. митрополитом УАПЦ (висвячений 23.10.1921). Проводив українізацію церк. життя, сприяв перекладу реліг. книг укр. мовою, особисто відвідав бл. 500 парафій, чим підняв авторитет УАПЦ в Україні. 1927 під тиском влади змушений залишити сан митрополита, перебував під постійним наглядом більшовицьких репресивних органів, кілька разів перебував під арештом. 20.11.1937 засуджений до страти і незабаром розстріляний.

Махно Нестор (26.10.1888, с. Гуляйполе Катеринославської губ., нині районний центр Запорізької обл. - 25.07.1934, Париж) - повстанський отаман, один з лідерів анархістського руху. М. організував повстанський загін проти гетьмана, вів б-бу і проти військ Директорії УНР, одночасно 1919 воював з військами Антанти і Денікіна. Кілька разів укладав союз з Червоною армією, але ненадовго. На поч. вересня 1919 переформував свої загони, назвавши їх "Революційна повстанська армія України" (махновців, нараховувала бл, 80 тис. бійців). Завдав значної шкоди військам Денікіна і Врангеля, сприявши утвердженню рад. влади. Колишні союзники-більшовики з листопада 1920 розпочали ліквідацію частин М., 1921 він емігрував.

Нарбут Георгій (Юрій; 9.03.1886, хутір Нарбутівка Глухівського пов. Чернігівської губ., нині Глухівського р-ну Сумської обл. - 23.05.1920, Київ) - визначний художник-графік. Проф., згодом ректор УАМ. 1910-1912 виконував ілюстрації до казок Г. X. Андерсена, байок 1. Крилова, нар. казок. За часів УНР і Укр. Держави Н. виконав проекти грошових знаків, поштових марок, держ. герба і печатки, форми для війська, обкладинок до ратифікаційних актів, грамот з нагоди різних урочистих подій тощо.

Петлюра Симон (22.05.1879, Полтава - 25.05.1926, Париж) видатний гром.-політ. і держ. діяч, публіцист. 14.11.1918 став членом Директорії і гол. отаманом армії УНР. П. у лютому 1919 вийшов з УСДРП і очолив Директорію УНР. За його ініціативи у квітні 1920 підписано Варшавський договір. П. з листопада 1920 керував роботою еміграційного уряду УНР. Убитий більшовицьким агентом С. Шварцбартом.

Петрушевич Євген (3.06.1863, Буськ, тепер Львівська обл. - 29.08.1940, Берлін) - видатний гром.-політ. і держ. діяч. 19.10.1918 як президент Укр. Нац. Ради П. проголосив створення на укр. землях Австро-Угорщини Укр. держави. 4.01.1919 обраний у Станіславі (нині Івано-Франківськ) президентом Укр. Нац. Ради (фактично - Президентом ЗУНР). Після проголошення 22.01.1919 Акту Злуки ЗУНР і УНР П. став членом Директорії УНР. 9.06.1919 призначений Диктатором ЗОУНР, Директорія не визнала цього акту і вивела П. зі свого складу. Розходився з С. Петлюрою у ряді пилянь державотворення. 15.11.1919 виїхав на еміграцію.

Терміни та поняття
Автокефальна церква (від гр. "сам" і "голова") - у православ'ї церква, адміністративно незалежна від ін. церков, повне самоврядування церкви, її незалежність.

"Воєнний комунізм" - соціально-економічна політика більшовиків в УСРР періоду 1919-1921. Полягав у більшовицькому насильстві в екон., політ. і соціальній сферах, що викликало масовий опір населення. Характеризувався встановленням прод. розкладки (диктатури), забороною торгівлі, націоналізацією всіх підприємств, згортанням грошового обігу, загальною трудовою повинністю. Через масові повстання у березні 1921 скасований.

Директорія УНР - тимчасовий орган держ. влади УНР, створена 14 листопада 1918 у Києві спочатку як тимчасовий верховний орган для о-ції антигетьманського повстання, згодом - як найвищий держ. орган УНР, склад - В. Винниченко (голова), О. Андрієвський, А. Макаренко, С. Петлюра, Ф. Швець. Після проголошення Акту Злуки 22 січня 1919 членом Директорії УНР став Є. Петрушевич. 11 лютого 1919 В. Винниченко вийшов зі складу органу, який очолив С. Петлюра. Наприкінці 1920 Директорія УНР втратила контроль над територією України.

Інтервенція (від лат. "втручання") - насильницьке втручання однієї чи кількох держав у внутр. справи ін. держави, спрямоване проти її незалежності та терит. цілісності.

"Київська катастрофа" (від укр. "Київська" і гр. "переворот, кінець, загибель") - надзвичайно важке становище армії УНР восени 1919 після втрати Києва 31 серпня 1919.

Отаманщина - явище в нац. русі періоду Укр. революції анархічного характеру; причинами її були як традиційні селянські настрої, так і більшовицька агітація, швидко розклала армію Директорії, не дала можливості їй дати відсіч Червоній армії, навести порядок в Україні. Місцеві отамани не визнавали ніякої центр. влади, захищали лише групові чи терит. інтереси, що й призвело до о. Гол. з них - Григор'єв, Зелений, Тютюнник, Струк, Ангел - командували досить значними військами, але не під єдиним командиром.

Соборність України - ідея об'єднання в єдиний держ. устрій усіх етнічних укр. земель. Про це писав Павло Чубинський у творі, який став нац. гімном, Микола Міхновський у праці "Самостійна Україна" та ін. Уперше ідея була здійснена в підписаному 22 січня 1919 Акті Злуки (Соборності) між УНР і ЗУНР. На згадку про цю подію 22 січня в Україні - День Соборності.

Червоний терор (від укр. "червоний" і лат. "страх, жах") - офіційна політика придушення політ. і потенційних противників насильницькими методами, яку здійснювали більшовики в роки громадянської війни (в Україні - у часи Укр. революції 1917-1921). Ініціатором і натхненником масового терору був В. Ленін. Він переконав своїх соратників у необхідності застосування "найжорстокішого рев. терору". 7(20).12.1917 створено спеціальний орган - Всеросійська надзвичайна комісія для б-би з контрреволюцією, спекуляцією та саботажем (рос. абревіатура ВЧК). 5.09.1918 РНК ухвалив постанову про ч. т., яка надавала насильницькій політиці офіційного, держ. характеру. Дослідники вважають, що жертвами більшовицького терору стали сотні тисяч осіб, значна частина з них - в Україні.

Чортківська офензива (від назви районного центру Тернопільської обл. та лат. "контрнаступ, наступ, прорив, пролом") - наступальна операція Галицької армії 7-28 червня 1919 з метою розгрому угруповань ворога у р-ні Чорткова і визволення всієї території ЗУНР. У ході Ч. о. військо ЗУНР вийшло на підступи до Львова. Але брак зброї, боєприпасів і військ. спорядження, відсутність допомоги з боку армії УНР, яка сама потребувала підтримки для боїв з більшовиками, нерівні сили змусили УГА відступити під тиском численнішого і краще забезпеченого польського війська.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з історії україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Розгортання Української революції. Боротьба за відновлення державності (ЗНО з історії України) - Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Причини гетьманського перевороту: УЦР виявилася неспроможною забезпечити постачання до Німеччини продовольства, не виконувала своїх зобов'язань; конфлікт УЦР з консервативними колами України; небажання і невміння УЦР створити регулярну українську армію; нездатність УЦР налагодити систему державного управління,; нерішучість у вирішенні соціально-економічних питань; складна економічна і політична ситуація, господарська криза; утрата УЦР соціальної опори, втома населення від нестабільності.

# data[].attributes.headline
10 клас. Повторюємо розділ 4. УКРАЇНА В СКЛАДІ ТОТАЛІТАРНОЇ ІМПЕРІЇ – СОЮЗУ РАДЯНСЬКИХ СОЦІАЛІСТИЧНИХ РЕСПУБЛІК: проглядаємо вебінар з розбором тестів, складаємо конспект

# data[].attributes.subject
10 клас. Повторюємо розділ 4. УКРАЇНА В СКЛАДІ ТОТАЛІТАРНОЇ ІМПЕРІЇ – СОЮЗУ РАДЯНСЬКИХ СОЦІАЛІСТИЧНИХ РЕСПУБЛІК: проглядаємо вебінар з розбором тестів, складаємо конспект

# data[].attributes.attachment_link.title
НМТ-2024. Історія України. Вебінар 16. Встановлення комуністичного тоталітарного режиму в Україні

# data[].attributes.body
Повторюємо розділ 1. УКРАЇНА В ПОВОЄННИЙ ПЕРІОД: подивитись конспект, перевірити свої знання через тестування (тести наприкінці конспекта)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Участь УРСР у зовнішній політиці Радянського Союзу. У ході переговорів про утворення ООН СРСР з пропагандистською метою добивався включення до організації усіх радянських республік. Цю пропозицію було відкинуто, але для УРСР і БРСР зроблено виняток. 26 червня 1945 р. нарком закордонних справ УРСР Д. Мануїльський разом з представниками інших країн підписав у Сан-Франциско Статут ООН, Україна стала співзасновницею ООН. Вся дипломатична діяльність УРСР здійснювалася в жорстких рамках міжнародної політики СРСР під наглядом відповідних загальносоюзних структур. Цією акцією СРСР намагався:

Вихід УРСР на міжнародну арену мав позитивне значення:

підтримував в українському народі державницькі настрої;

розкривав очі на кричущу невідповідність між формальним зовнішньополітичним статусом України та її фактичним становищем.

Встановлення кордонів УРСР у міжнародних договорах. Адміністративно-територіальні зміни. Обмін населенням між УРСР і Польщею. Масові депортації (1944-1946 рр.). Повоєнними міждержавними угодами були врегульовані територіальні проблеми між СРСР і Чехо-Словаччиною, Польщею і Румунією:

Внутрішньополітична й економічна ситуація в УРСР. Політика влади щодо економічного життя населення. У надзвичайно складних умовах відбувався процес повернення УРСР до мирного життя. Радянська влада почала переведення народного господарства на мирні рейки з ухваленням Верховною Радою СРСР закону про п'ятирічний план відбудови та розвитку народного господарства СРСР (березень 1946 р.). У серпні того ж року Верховна Рада УРСР схвалила відповідний закон Української РСР. Четвертий п'ятирічний план передбачав:

поновлення довоєнної моделі розвитку народного господарства з її традиційною орієнтацією на важку промисловість;

абсолютно виключав ринкові елементи, приватну власність, конкуренцію, співпрацю та інтеграцію з провідними державами світу, "холодна війна" робила неможливою використання західної допомога;

утверджувався планово-командний тиск держави на трудівників, "ножиці цін" на промислову та сільськогосподарську продукцію, жорстко централізована відбудова.

Джерела відбудови:

здійснювалася передусім руками й коштами українського народу;

використання праці в'язнів концтаборів і військовополонених;

задіяні ресурси та промислові потужності східних районів СРСР;

в УРСР направлялася частина механізмів, обладнання, технологічних ліній, сировини, які СРСР отримував як репарації.

Майже все це йшло у важку промисловість. В українську економіку 1946-1950 рр. було вміщено лише 19 % всесоюзних капіталовкладень, тоді як збитки України від війни становили 42 % загальносоюзних.
Відбудова промисловості.
На 1950 р. виробництво промислової продукції України становило 115 % порівняно з 1940 р., у той же час легка промисловість ледве досягла 80 %. Отже, забезпечити гармонійний розвиток усього народногосподарського комплексу тоталітарними методами було неможливо.

Масовий голод в Україні 1946-1947 рр. Особливо важке становище склалося в сільському господарстві. Колгоспи й підсобні господарства були обкладені великими податками, обов'язковими натуральними поставками. У багатьох господарствах зернові на трудодні зовсім не видавалися. На початку 1946 р. 43 % колгоспників не мали корів, а 20 % - ніякої худоби взагалі, не мали навіть птиці. Навіть керівник УРСР Микита Хрущов просив Й. Сталіна про зменшення поборів з населення України.
Причини та наслідки голоду в Україні:

За останніми даними Інституту демографії та соціальних досліджень НАН України, жертвами голоду 1946-1947 рр. стали близько 700 тис. осіб.

Ціною надзвичайних зусиль селянства на 1950 р. валова продукція сільського господарства становила 91 % від рівня 1940 р. Багатостраждальне селянство не мало змоги користуватися плодами своєї виснажливої праці.

Політика влади щодо соціально-політичного та повсякденного життя населення. На тлі значних зрушень у розвитку важкої промисловості було чітко помітне відставання тих галузей господарства, які мали забезпечити потреби споживання.

Прибутки більшості трудівників були нижчими від довоєнного рівня:

проведена в 1947 р. грошова реформа призвела до вилучення грошей у тих, хто заощадив певні суми;

скасування в 1947 р. карткової системи розподілу продуктів викликало значне зростання цін на них;

мільйони родин мешкали у бараках, перенаселених комунальних житлах, не вистачало найнеобхіднішого;

певні заходи щодо налагодження торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування.

Але поступово економіка УРСР була втягнута в процес мілітаризації, що мало негативні наслідки для розвитку сільського господарства, легкої промисловості та соціальної сфери. Радянське керівництво законсервувало низький рівень життя трудівників.

Посилення радянізації та репресії у західних областях УРСР, особливості та наслідки. У другій половині 40-х - на початку 50-х рр. відновився процес радянізації західноукраїнських земель. До цього процесу активно залучали працівників з інших регіонів СРСР, зокрема зі Східної України. Складові радянізації Західної України:

обов'язковими компонентами були індустріалізація та колективізація сільського господарства;

"культурна революція", почалася активна русифікація;

ліквідація УГКЦ, боротьба з ОУН та УПА, масові репресії.

Розвиток промисловості західних областей відбувався досить швидкими темпами шляхом відбудови (цим відрізнялася від радянізації 30-х рр. в УСРР) та реконструкції традиційних галузей (нафтова, газова, деревообробна) і розвитку нових галузей (машинобудування, хімічна, електротехнічна).

У сільському господарстві здійснювалася примусова колективізація, що завершилася в цілому на середину 1950 р. (у колгоспах - понад 93 % селян).

Отже, суть радянізації полягала в завершенні соціалістичної перебудови у краї, включення його в єдиний загальносоюзний комплекс.
Причини та наслідки "саморозпуску" УГКЦ. Політика влади щодо релігійного життя населення:

ліквідація духовних основ населення на західноукраїнських землях;

підрив українського національно-визвольного руху, що надихався греко-католицькою церквою;

прискорення радянізації, сприяння русифікації краю.

Керівництво УГКЦ на чолі з Й. Сліпим було арештовано. 8-10 березня 1946 р. відбувся неканонічний Львівський собор, який ухвалив рішення про "саморозпуск" УГКЦ (ліквідувати Берестейську церковну унію з Ватиканом, приєднатися до РПЦ). Церква перейшла на нелегальне становище.

Український визвольний рух у 1944-1950-х рр. Насильницька колективізація, депортації населення, репресії проти мирних жителів, заборона УГКЦ спричинили посилення опору збройного підпілля, поповнення лав УПА. Керівником повстанців був Р. Шухевич (Т. Чупринка, 1943-1950 рр.), який об'єднав ОУН і УПА в єдину підпільну систему, переформував армію в дрібні загони, що розміщувалися в лісах, маючи суттєву підтримку народних мас.

Методи боротьби:

активна антирадянська пропаганда, агітація проти влади;

напади на частини НКВС і військові підрозділи, терор проти радянської адміністрації;

спроби зриву колективізації, тиск на культурно-освітніх працівників, що прибули зі сходу;

збройно-пропагандистські рейди, у тому числі до сусідніх держав.

Придушення визвольного руху. Протягом 1944-1952 рр. у західних областях України репресіям у різних формах було піддано близько 0,5 млн осіб. Діяли постійно рейдуючі групи, третина яких маскувалася під українських повстанців. Вони робили все, щоб підбурити населення проти УПА, дискредитувати учасників національно-визвольної боротьби. Але подвижницьку боротьбу повстанців і нині пам'ятають та шанують. УПА боролася за самостійну Україну, вони наближали незалежність нашої держави. 5 березня 1950 р. загинув Р. Шухевич, 1954 р. схоплений другий командувач УПА Василь Кук (Коваль). Однак і на цьому боротьба не закінчилася. Окремі групи членів ОУН були викриті в 60-х рр. Таке тривале їх існування було неможливе без значної підтримки населення. Це свідчить, що радянізація західних областей відбувалася досить повільно, вдалася лише частково.

Операція "Захід". З метою послабити опір УПА була проведена операція "Захід" - протягом одного дня 21 жовтня 1947 р. із Західної України було депортовано понад 76 тис. осіб.

Причини та наслідки операції "Вісла". Влада вдавалася до найжорстокіших і найпідступніших методів:

завершити перетворення Польщі на однонаціональну державу, асимілювавши українців;

придушити український рух ОУН-УПА на українських територіях, що відійшли до Польщі;

у квітні-липні 1947 р. була проведена операція "Вісла", в ході якої українці, що проживали у прикордонних з УРСР районах (Закерзонні), були переселені на Захід і Північ Польщі. Тим самим було ліквідовано підтримку для формувань УПА, які змушені були покинути ці райони. Українців розселено по Польщі з метою асиміляції. До серпня 1947 р. було депортовано близько 150 тис. осіб, чимало з яких померли під час переїзду.

Політико-ідеологічне і культурне життя України. Освіта. У 1953 р. в Україні було в цілому запроваджено обов'язкове семирічне навчання дітей. Посилювалася русифікація, особливо у вищій школі. Наука:

Людство вступило в епоху науково-технічної революції, але СРСР не встигав за її швидким темпом. Та і як міг встигнути, коли наукою керували такі "вчені" як Трохим Лисенко, який генетику оголосив "буржуазною лженаукою". Від "лисенківщини" постраждали ряд видатних учених. Розгром генетики (як і кібернетики) став ганебною сторінкою радянської науки.

Політика влади щодо культурного життя населення. Розгортання ідеологічних кампаній (боротьба з "українським буржуазним націоналізмом", "низькопоклонством перед Заходом", "безрідними космополітами" тощо). Посилився наступ на гуманітарні науки, літературу та мистецтво. Ініціаторами цього виступили Й. Сталін і секретар ЦК ВКП(б) А. Жданов. З 1946 р. на інтелігенцію посипалися постанови, які брутально шельмували видатних діячів культури. Особливо розцвіла "ждановщина" в Україні у час правління Л. Кагановича в 1947 р.

Причини:

певне послаблення ідеологічного тиску на радянське суспільство в роки Другої світової війни;

початок розгортання "холодної війни", зростання патріотизму національної інтелігенції.

Мета:

зміцнити тотальний ідеологічний контроль над культурою;

нейтралізація патріотично налаштованої інтелігенції, придушення національного руху;

культурно-ідеологічна ізоляція країни.

Складові: боротьба з "буржуазним націоналізмом", "безрідним космополітизмом", "лисенківщина".

Різко критикували письменників М. Рильського, І. Сенченка, Ю. Яновського, В. Сосюру, композитора К. Данькевича та багатьох інших.

Література та мистецтво. Але й у цих умовах були певні досягнення: трилогія Олеся Гончара "Прапороносці", вірші П. Тичини та А. Малишка, гумористичні оповідання Остапа Вишні, картина "Хліб" (1949) Тетяни Яблонської, концерти видатних співаків Б. Гмирі, Зої Гайдай, театральні вистави Г. Юри, де грала видатна актриса Наталія Ужвій.

У 1948 р. розгорнулася боротьба з так званими космополітами, літературними, театральними критиками, переважно євреями за національністю. Їх звинувачували в антипатріотизмі, у низькопоклонстві перед буржуазною культурою Заходу, в замовчуванні зв'язків української культури з російською.

Наслідки:

У задушливій атмосфері тотальної несвободи митці змушені були продукувати відверто апологетичні, славословні твори, далекі від життєвих реалій. Українцям вкотре нагадали, що вони живуть у державі, абсолютно не зацікавленій у розвиткові її культури. Життя переконувало, що без здобуття незалежності гармонійний економічний, соціальний і культурний розвиток просто неможливий.
Хронологічний довідник
1945 р., 25 квітня - 26 червня - конференція у Сан-Франциско. УРСР - співзасновниця ООН.

1945 р. - входження Закарпаття до складу УРСР.

1946 р., 8-10 березня - ліквідація УГКЦ.

1946-1947 рр. - масовий голод в Україні.

1947 р., квітень - липень - проведення польською владою операції "Вісла".

1947 р., жовтень - проведення операції "Захід".

1951 р. - встановлення західного кордону УРСР.
Персоналії
Богомолець Олександр (24.05.1881, Київ - 19.07.1946, там же) - видатний учений-патофізіолог. Академік ВУАН (з 1929), її президент (1930-1946, з 1936 - АН УСРР, 1937 - АН УРСР). Б. очолював також Ін-т експериментальної біології та патології, Ін-т клінічної фізіології АН УРСР. Ініціатор і керівник робіт з консервування крові. Б. заклав основи геронтології. Учений - основоположник школи патофізіологів, опрацював ефективний метод впливу на сполучну тканину з допомогою винайденої ним антиретикулярної цитоксичної сироватки. Б. - автор численних праць, підручників з патологічної фізіології.

Кук Василь (11.01.1913, с. Красне, нині Буського р-ну Львівської обл. - 9.09.207, Київ) - гром.-політ. і військ. діяч. Член ОУН, командувач УПА (1950-1954), генерал-хорунжий. Шість років провів в ув'язненні.

Лебедєв Сергій (2.11.1902, Нижній Новгород, Рос. імперія, тепер РФ - 3.07.1974, Москва) - учений у галузі електротехніки і обчислювальної техніки. Працював в Ін-ті електротехніки АН УРСР (було створено лабораторію моделювання і обчислювальної техніки), директором Ін-ту точної механіки і обчислювальної техніки (1953-1973). Л. було запідозрено у "бурж. лженауковості" в роки б-би з кібернетикою як "бурж. наукою". Академік АН УРСР (1945, електротехніка), АН СРСР (1953). Герой Соц. Праці (1956). Л. - автор праць зі стійкосте енергосистем, обчислювальної техніки. Під його керівництвом була створена перша в СРСР мала електронно-обчислювальна машина "МЕОМ" (Київ, 1948-1951), ряд швидкодіючих ЕОМ - "ВЕОМ". Держ. премії СРСР (1950, 1969), Ленінська премія (1966).

Малишко Андрій (15.11.1912, с. Обухів, нині місто Київської обл. - 17.02.1970, Київ) - визначний поет, публіцист, перекладач. Закінчив Київський ін-т нар. освіти (1932), учителював, працював у пресі, згодом перейшов на письменницьку роботу. М. - автор численних зб. віршів, книг публіцистики, перекладів. Ліричні твори поета "Пісня про рушник" ("Рідна мати моя..."), "Київський вальс", "Ми підем, де трави похилі", "Стежина" стали нар. піснями. Держ. премія СРСР (1969) за зб. "Дорога під яворами". Респ. премія УРСР ім. Т. Шевченка (1964) за книгу лірики "Далекі орбіти".

Рильський Максим (19.03.1895, Київ - 24.07.1964, там же) - видатний поет, перекладач, гром. і культ. діяч. У 20-х рр. належав до неокласиків. 1931 Р. арештований, звільнений через пів року, змушений був стати на позицію активного сприйняття рад. дійсності. Автор визначних зб. поезій, перекладів шедеврів св. л-ри, статей, виступав на захист укр. мови.

Сосюра Володимир (6.01.1898, Дебальцеве, тепер Донецька обл. - 8.01.1965, Київ) - визначний поет. У період Другої св. війни написав чимало високопатріотичних творів, серед них - "Любіть Україну" (1944), за який 1951 був звинувачений у "буржуазному націоналізмі". В останній період творчосте видав поеми "Розстріляне відродження", "Мазепа", автобіографічний роман "Третя Рота" з ідеологічних причин опубліковані наприкінці 80-х рр. Респ. премія УРСР ім. Т. Шевченка (1963) за книги лірики "Ластівки на сонці", "Щастя сім'ї трудової".

Тичина Павло (27.01.1891, с. Піски, нині Бобровицького р-ну Чернігівської обл. - 16.09.1967, Київ) - видатний поет. Уже перші твори закріпили за Т. славу найвизначнішого укр. поета. 1923-1934 жив і працював у Харкові, з 1934 до кінця життя - у Києві. У 20-х рр. належав до "Гарту", ВАПЛІТЕ, з 1934 - до СПУ. Яскравий талант Т. був деформований умовами тоталітарного режиму.

Філатов Володимир (27.02.1875, с. Михайлівка, тепер Пензенська обл., РФ - 30.10.1956, Одеса) - визначний офтальмолог і хірург. З 1911 - директор Ін-ту експериментальної офтальмології, нині - його імени. 1933 Ф. розробив принципово новий метод лікування - тканинну терапію, ґрунтуючись на якій створив вчення про біогенні стимулятори. Академік АН УРСР (1939).
Терміни та поняття
"Відбудова" - період в укр. і рад. історії після закінчення Другої св. війни до поч. 50-х рр. XX ст.

Ждановщина - кампанія посилення парт. контролю за культ. життям СРСР, ідеологічний наступ сталінського керівництва на рад. (у т. ч. укр.) інтелігенцію, переслідування діячів к-ри, назва якої походить від прізвища секретаря ЦК ВКП(б), близького соратника Сталіна А. Жданова, тривала 1946-1948, інколи називають 1946-1953.

Космополітизм (від гр. "громадянин світу") - ідеологія, що проповідує байдуже ставлення до історії своєї Батьківщини, зречення нац. традицій і к-ри, патріотизму, заперечує держ. і нац. суверенітет в ім'я абстрактно витлумачених "єдності людського роду", єдиної держави із "світ. громадянством". У СРСР проводилася кампанія б-би з к. (1948-1953), яка торкнулася перш за все євреїв. Під час нього вели б-бу із "низькопоклонством перед Заходом, з рецидивами бурж. націоналізму", офіційно возвеличували "рос. пріоритети" в усіх галузях науки та к-ри, обвинувачених обзивали "безрідними", вважали ворогами усіх, хто любив свій народ, а не Росію, Сталіна, партію.

Лисенківщина - кампанія зі знищення науки генетики та учених у цій галузі. Фактично воно тривало 15 років, але особливо активно - кілька післявоєнних років. Її вершиною був серпень 1948, коли була піддана нищівній критиці генетика і офіційно визнана єдино правильною наукою "мічурінська агробіологія", у результаті чого були знищені перспективні наук. дослідження. Це кричуща некомпетентність разом з нахабством, прагненням влади. Її ініціатором був Т. Лисенко.

Операція "Вісла" - примусова депортація українців з Лемківщини, Надсяння, Підляшшя, Холмщини на пн. та зах. території Польщі, акт геноциду проти укр. народу, злочинний захід польського ком. режиму (квітень-липень 1947). Справжня причина - прагнення повністю виселити укр. населення з його етнічних земель і розпорошити укр. меншину в Польщі, а тим самим ліквідувати на цих територіях УПА. В її ході було переселено близько 150 тис., убито 655, заарештовано 1466, ув'язнено 3800 осіб.

Операція "Захід" - депортація населення Західної України, проведена 21.10.1947, завданням якої було послабити нац.-визв. рух. За один день виселено понад 76 тис. осіб.

"Холодна війна" - глобальна конфронтація між СРСР і його союзниками, з одного боку, США та їхніми союзниками, з ін. боку, що тривала від перших післявоєнних років до поч. 90-х рр. і призвела до розвалу СРСР та переросла у теперішнє протистояння Росії з країнами Заходу.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з історії україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в перші повоєнні роки (ЗНО з історії України) - Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Участь УРСР у зовнішній політиці Радянського Союзу. У ході переговорів про утворення ООН СРСР з пропагандистською метою добивався включення до організації усіх радянських республік. Цю пропозицію було відкинуто, але для УРСР і БРСР зроблено виняток. 26 червня 1945 р. нарком закордонних справ УРСР Д.

# data[].attributes.headline
11 клас. Повторюємо розділ 2. Україна в умовах десталінізації: продивитись вебінар №15 з розбором тестів

# data[].attributes.subject
11 клас. Повторюємо розділ 2. Україна в умовах десталінізації: продивитись вебінар №15 з розбором тестів

# data[].attributes.attachment_link.title
НМТ-2023. Історія України. Вебінар 15. Україна в перші повоєнні роки та в умовах десталінізації

# data[].attributes.headline
11 клас. Повторюємо розділ 3. УКРАЇНА В ПЕРІОД СИСТЕМНОЇ КРИЗИ СОЮЗУ РАДЯНСЬКИХ СОЦІАЛІСТИЧНИХ РЕСПУБЛІК : продивитись конспект, перевірити себе за тестами (наприкінці конспекта)

# data[].attributes.subject
11 клас. Повторюємо розділ 3. УКРАЇНА В ПЕРІОД СИСТЕМНОЇ КРИЗИ СОЮЗУ РАДЯНСЬКИХ СОЦІАЛІСТИЧНИХ РЕСПУБЛІК : продивитись конспект, перевірити себе за тестами (наприкінці конспекта)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ідеологічні орієнтири партійно-радянського керівництва. Причини політико-ідеологічної кризи радянського ладу в Україні (середина 1960 - початок 1980-х рр.). Період від середини 60-х до середини 80-х рр. в історії СРСР називають "застоєм". Ідеологічним орієнтиром керівництва були положення програми КПРС, схваленої в 1961 р., згідно з якою до 1980 р. у СРСР мав бути побудований комунізм.

Уже наприкінці 60-х рр. стало ясно, що ці обіцянки виконані не будуть:

у цих умовах влада пустила в обіг термін "розвинутий соціалізм". Побудова комунізму ставала справою невизначеного майбутнього. У масовій свідомості визрівало переконання, що, заговоривши про "розвинутий соціалізм", партія визнала нездійсненність, утопічність побудови комунізму;

все більша кількість людей втрачала віру в реальність комуністичних ідеалів та спроможність тих, хто перебував на чолі держави, їх досягти, настало розчарування в правильності шляху;

посилюється ідеологічний тиск на українське суспільство;

населення спостерігає розходження між ідеологічними догмами і реаліями життя;

в українському суспільстві зростають опозиційні настрої, розвивається дисидентський рух.

Зміни в політичному керівництві УРСР на початку 1970-х рр., їх наслідки. Основною силою, що мала забезпечувати просування українського суспільства до "комунізму" чи "розвинутого соціалізму", була КПУ. З 1963 р. її очолював Петро Шелест:

виявляв твердість у відстоюванні інтересів республіки;

незадоволення П. Шелеста посиленням політики русифікації;

залишаючись переконаним комуністом, противником десталінізації, намагався зберегти помірковану економічну самостійність;

видав книгу "Україно наша Радянська", яка згодом викликала критику з боку московського керівництва, звинувачення у "місництві та потурання націоналізмові".

1972 р. відбулася зміна політичного керівництва УРСР, першим секретарем ЦК КПУ став Володимир Щербицький:

виявляв енергію, наполегливість у питаннях забезпечення виконання планів соціально-економічного розвитку України;

йому та його оточенню бракувало критичного ставлення до прорахунків у політиці центру;

нова політика посиленої русифікації набувала різних форм - від повного управління українськими підприємствами з Москви до скорочення сфери вживання української мови, практично усі державні та партійні заходи проводили російською мовою.

Українські дисиденти (з якими В. Щербицький вів завзяту боротьбу) називали найвище керівництво УРСР колоніальною адміністрацією.

Ключові положення Конституції УРСР 1978 р. 20 квітня 1978 р., за зразком союзної, Верховна Рада України ухвалила Конституцію УРСР ("Конституція розвинутого соціалізму"):

УРСР визнавалася суверенною радянською соціалістичною державою;

мала право зовнішніх зносин та виходу з СРСР, декларативний характер цієї конституційної норми;

побудова розвинутого соціалістичного суспільства;

шоста стаття закріплювала керівну і спрямовуючу роль партії, яка є ядром політичної системи суспільства;

влада належить народові через ради народних депутатів;

економіка УРСР є частиною єдиного союзного народногосподарського комплексу;

невідповідними реаліям тоталітаризму були декларовані демократичні права і свободи.

Конституція ще раз підтвердила одну з рис тодішнього режиму - обман громадян - шляхом декларування привабливих гасел і реалізацію жорсткої, антигуманної політики.

Спроби економічних реформ у другій половині 1960-х рр. Великі надії покладалися на рішення березневого і вересневого (1965 р.) пленумів ЦК КПРС. Мета - запровадження певних рис економічного регулювання.

Сільське господарство:

тверді плани заготівель сільськогосподарської продукції на роки;

суттєво підвищувалися закупівельні ціни, зросли капіталовкладення в сільське господарство;

впроваджувалися надбавки за надпланову продукцію, знижено податки, ціни на техніку і запчастини.

У промисловості передбачалося:

підвищити рівень планування, з прибутків підприємств створити окремі фонди, зміцнити прямі договірні зв'язки між підприємствами, більше увагу приділяти легкій промисловості;

розширення сфери госпрозрахункових відносин;

значно скорочувалася кількість визначених згори показників: основним критерієм господарської діяльності підприємств передбачалося зробити обсяг реалізації виробленої продукції.

"Косигінська реформа", як її називали за прізвищем Голови Ради Міністрів СРСР, могла дати певний ефект. Але її здійснювали люди незацікавлені, ідеалом яких була сталінська тоталітарна модель. Було ліквідовано раднаргоспи, уряди союзних республік втрачали контроль над більшістю заводів і фабрик, це зміцнювало імперську сутність СРСР.

Незважаючи на суперечливий і непослідовний характер реформ 1965 р., вони деякий час справляли позитивний вплив на економіку.

Радянські економісти назвали восьму п'ятирічку "золотою":

національний дохід зріс на 30 %, дві третини приросту отримано за рахунок підвищення продуктивності праці;

валова продукція сільського господарства зросла майже на чверть.

Але вже на початок 70-х рр. економічні реформи загальмувалися. Реформа 1965 р. засвідчила: посилення централізму несумісне з ринковими елементами, економічне реформування неможливе без політичного, без демократизації органів влади, без реального державного суверенітету республік.

Економічна ситуація в УРСР. Стан промисловості. У 1970-1985 рр. негативні тенденції в економіці республіки наростали:

розширення виробництва досягалося за рахунок більших затрат праці, залучення додаткових ресурсів;

важким тягарем були величезні витрати на військові цілі;

старіли основні виробничі фонди, про оновлення не було мови;

низька якість продукції не давала можливості виходити на світовий ринок;

пріоритет надавали важкій промисловості, з'являлися нові промислові гіганти, через застарілі технології забруднювалося довкілля;

погіршувалося становище з водою. Штучні моря поглинули близько 1 млн гектарів родючих земель Придніпров'я;

в Україні інтенсивно будувалися підприємства "великої хімії", що не відповідало потребам республіки.

Розвиток атомної енергетики. Протягом короткого часу без належного обґрунтування, розрахунків, без урахування геологічних особливостей місцевості, у густонаселених і маловодних регіонах будували 8 атомних електростанцій, 5 з них було споруджено (Запорізька, Південно-Українська, Рівненська, Хмельницька і Чорнобильська).

Стан сільського господарства. Значно знизився приріст продукції сільського господарства:

величезні витрати на розвиток села себе не виправдали і виконання Продовольчої програми, прийнятої в 1982 р., не забезпечили. Якість сільськогосподарської техніки була низькою;

не вистачало міндобрив, засобів хімічного захисту рослин;

нераціонально використовувалися землі (меліорація тощо).

Дедалі різкішими стали відмінності соціально-побутових умов мешканців сіл і міст. У таких умовах посилилася урбанізація, високими були темпи зростання кількості жителів міст, чисельність мешканців сіл зменшилася на 4,6 млн осіб, зникло понад 1500 сіл.

Отже, у 70-80-х рр. для розвитку народного господарства України були характерні диспропорційність, затухання темпів, тенденція до стагнації.

Тенденції розвитку, здобутки та проблеми соціальної сфери. За рівнем життя Україна на початку 80-х рр. перебувала на 50-60-х місцях:

збільшилися реальні зарплата, пенсії, стипендії; ціни за комірне, комунальні послуги, транспорт - низькі;

зведено значну кількість житла, шкіл, лікарень, будинків культури, освіта і медицина - безкоштовні;

поліпшилося забезпечення побутовою технікою, користування підручниками в школі стало безплатним;

за роки "застою" виробництво товарів народного споживання збільшилося в 2 рази, а грошова маса в обігу - в 3,1 разу. Дедалі більше товарів потрапляло в розряд дефіцитних;

складною залишалася житлова проблема. Черга на квартиру становила 1,5 млн осіб (урбанізація);

населення багатьох сіл не одержувало задовільного побутового обслуговування, не було забезпечене транспортом, газопостачанням. Третина сіл не мала жодних медичних закладів;

високою залишалася смертність, у 1979 р. у селах Чернігівської області вона перевищила народжуваність - депопуляція;

намагаючись не допустити зниження життєвого рівня громадян влада йшла на значну закупівлю за кордоном товарів широкого вжитку. Нафтовий "бум" 70-х рр. закінчився і в бюджеті стали виникати багатомільярдні недостачі, посилювався товарний дефіцит, на якому наживалися спекулянти;

в обстановці всевладдя і безконтрольності партійно-державна номенклатура утворила власну, закриту систему постачання товарів, що не знала дефіцитів і спекулятивних цін.

У цілому неефективна екстенсивна економіка загострила суперечності між потребами суспільства і рівнем політичного керівництва, його здатністю розв'язати назрілі проблеми народу.

Явища у сфері культури та духовного життя. Зросійщення. Освіта. Все більше дітей навчалося у російськомовних школах (близько 60 %), хоча їх і було менше. Рідну мову витісняли з вищої школи, кінотеатрів, наукових закладів, театрів, державних і партійних органів, тобто зросійщення (русифікація) посилювалося.

Наука. Певний внесок у розвиток фундаментальних досліджень зробили вчені Інституту теоретичної фізики на чолі з М. Боголюбовим, Інституту кібернетики, керованого В. Глушковим, Інституту електрозварювання, директором якого був Б. Патон (президент АН УРСР з 1962 р.), Інституту матеріалознавства, керованого І. Францевичем. Визначним авіаконструктором був Олег Антонов. Микола Амосов вивчав проблеми кардіохірургії, біологічної кібернетики. Селекційну роботу Миронівського науково-дослідного інституту очолював В. Ремесло.

Застій спостерігався у галузі суспільних наук. Тих учених, які нестандартно мислили, прагнули критично осмислювати минуле і дійсність, позбавляли можливості працювати (скажімо, М. Брайчевський). Певним досягненням можна назвати 26-томну "Історію міст і сіл Української РСР", яку підготував численний авторський колектив на чолі з Петром Троньком.

Література. Навесні 1968 р. почалося цькування видатного українського письменника О. Гончара за роман "Собор". Були піддані несправедливій критиці твори Романа Іваничука "Мальви", Івана Білика "Меч Арея", Володимира Дрозда "Мертва зона", Павла Загребельного "Південний комфорт" та ряд інших. Ліна Костенко 16 років не могла видати жодної книги, лише у 1979 р. вийшов її видатний роман у віршах "Маруся Чурай". Надруковані нові книги М. Вінграновського, І. Драча, В. Коротича, Д. Павличка та інших.

Мистецтво. Ще гірша ситуація склалася в українському кінематографі. З 20-ти фільмів кіностудії ім. О. Довженка українською мовою знімали 2-3, з 6-ти Одеської кіностудії - жодного. І все ж українське поетичне кіно відзначилося фільмами "Тіні забутих предків" Сергія Параджанова, "Білий птах з чорною ознакою" Юрія Іллєнка, "Камінний хрест" Леоніда Осики, "Вавилон - XX" Івана Миколайчука. Вагомий внесок у кінематограф зробили актор і режисер Л. Биков, а також Б. Ступка. Зуміли зберегти національний колорит і творчий потенціал хор ім. Г. Верьовки, ансамбль танцю ім. П. Вірського, композитор О. Білаш. У 1979 р. загадково загинув талановитий композитор Володимир Івасюк. Славили Україну оперні співаки: Євгенія Мірошниченко, Марія Стеф'юк, Дмитро Гнатюк, Анатолій Солов'яненко та чимало інших. Продовжувала плідно працювати народна художниця Марія Примаченко: картини "Синій бик" (1947), "Гороховий звір" (1971), "Дикий чаплун" (1977). Значимим стало відкриття пам'ятника засновникам Києва (Кий, Щек, Хорив і сестра їх Либідь), 1982 р., скульптор В. Бородай.

Отже, адміністративно-командна система не могла забезпечити науково-технічний прогрес, культурний, духовний і національний розквіт українського народу. Політичний курс на "стабілізацію" посилював ідеологічний диктат, зумовлював деформації, гальмував духовний розвиток суспільства.
Дисидентський рух: течії, форми і методи боротьби, причини активізації:

криза системи, зневіра значної частини населення в комуністичних ідеалах;

наступ неосталінізму, згортання демократичних процесів;

посилення тиску союзних органів на Україну, російщення, зневага до української мови та культури.

Напрями і вимоги:

національно-визвольний, розширення національних прав аж до незалежності;

правозахисник дотримання конституційних прав людини;

демократичний соціалізм, соціалізм з "людським обличчям", соціальна справедливість;

релігійний, свобода віросповідання, припинення тиску на церкву, відновлення УГКЦ;

кримськотатарський національний рух, метою якого було повернення на батьківщину, лідер - Мустафа Джемілєв.

Методи боротьби:

у 1965 р. під час прем'єри фільму "Тіні забутих предків" з критикою першої хвилі арештів дисидентів виступили І. Дзюба, В'ячеслав Чорновіл, Василь Стус;

дисиденти писали листи-протести, кілька сотень представників передової інтелігенції підписували їх, наражаючись на гнів влади, критику, а часто й арешти;

поширення підготовлених ними книг, статей, відозв - "самвидав", "тамвидав" (видані за кордоном). Прикладами таких книг є "Лихо з розуму" В. Чорновола (він також редагував підпільний журнал "Український вісник", 1970-1972 рр.), "Серед снігів" В. Мороза, "Собор у риштованні" Є. Сверстюка і низка інших;

характерною особливістю правозахисної діяльності став рух кримських татар. Їх підтримував П. Григоренко, якого запроторили в психіатричну лікарню спеціального типу, як і Леоніда Плюща, Миколу Плахотнюка, Василя Рубана та інших.

У 1972 р. прокотилася друга хвиля масових арештів дисидентів, за ґрати потрапили понад 100 діячів опозиційного руху.

У 1975 р. СРСР підписав Гельсінські угоди, де йшлося і про права людини, продовжуючи їх ігнорувати. У відповідь на це в листопаді 1976 р. у Києві виникла Українська Гельсінська група (УГГ) - перша легальна правозахисна організація в опозиційному русі України. Її очолив Микола Руденко, членами стали 36 осіб, найвидатніші українські дисиденти.

УГГ ставила за мету:

ознайомлення широких кіл української громадськості з Декларацією прав людини;

сприяння виконанню статей Підсумкового Акта з питань безпеки і співробітництва в Європі;

домагання, щоб на всіх міжнародних нарадах, де мають обговорюватися підсумки виконання Гельсінських угод, Україна як суверенна держава повинна бути представлена окремою делегацією;

акредитування в Україні представників зарубіжної преси.

Незважаючи на цілковиту законність діяльності УГГ, її членів постійно переслідували, майже всі вони зазнали арешту. У таборах загинули В. Стус, Валерій Марченко, Юрій Литвин, Олекса Тихий.

Шалена антирелігійна кампанія кінця 50-х - початку 60-х рр. спричинила зародження та зростання релігійного дисидентського руху. Одним з активних борців за права УГКЦ був Й. Тереля. Мужньо відстоював права вірних один з найвидатніших дисидентів В. Романюк. Завдяки його діяльності з'явилася опозиція режимові в РПЦ, яка на той час була під повним контролем держави. Значну частину релігійних дисидентів становили протестанти.

Значення опозиційного руху. Незважаючи на малочисельність, дисидентський рух був реальною моральною та ідеологічною загрозою системі, оскільки формував і зберігав певні суспільні ідеали. Правозахисники доносили до народу правду про справжнє становище в Україні. Завдяки їхній самовідданій боротьбі у громадській свідомості поступово утверджувалася думка про необхідність виходу України з СРСР і створення власної самостійної держави.
Хронологічний довідник
1965 р. - перша хвиля масових затримань діячів антирежимного руху.

1970-1972 рр. - видання самвидавного "Українського вісника".

1972 р. - друга хвиля масових затримань діячів антирежимного руху.

1976 р. - утворення Української Гельсінської групи (УГГ).
Персоналії
Амосов Микола (19.12.1913, с. Ольхове, тепер Череповецького р-ну Владимирської обл., РФ - 12.12.2002, Київ) - видатний лікар, учений у галузі медицини, біокібернетики, письменник. Закінчив Архангельський (РФ) мед. ін-т (1939). З 1952 мешкав у Києві. А. був директором Ін-ту серцево-судинної хірургії. Академік АН УРСР (1969). А. - один із засновників легеневої та серцевої хірургії в СРСР, засновник укр. школи біологічної, мед., психологічної кібернетики. Праці з тематики хірургічного лікування захворювань серця, легень, моделювання психічних функцій мозку. Ленінська премія (1961). Герой Соц. Праці (1973). А. - автор книги "Думки і серце" (1964), "Моделювання психіки і мислення" (1965), "Записки з майбутнього" (1966), "ППГ- 2266" (1974), "Роздуми про здоров'я" (1978), "Книга про щастя і нещастя" (1983) та ін.

Антонов Олег (7.02.1906, с. Трійці Подольського пов. Московської губ. - 4.04.1984, Київ) - видатний авіаконструктор. Закінчив машинобудівний ф-т Ленінградського політехнічного ін-ту імені М. Калиніна (1930). А. з 1946 працював у Києві, очолював конструкторське бюро. У 60-х рр. підтримував інакодумців. З 1962 - генеральний конструктор. А. створив понад 60 літаків і планерів типу "АН" (пасажирських, транспортних та ін.). Автор праць з питань літакобудування та економіки. Академік АН УРСР (1967, літакобудування).

Биков Леонід (12.12.1928, с. Знам'янка, нині у складі смт Черкаське Донецької обл. - 11.04.1979, Київ) - визначний актор театру та кіно, режисер. Нар. артист УРСР (1974). Постановник фільмів "У бій ідуть лише "старики" (1974, автор сценарію і виконавець ролі Титаренка), "Ати-бати, йшли солдати..." (1977, роль Святкіна). Шевченківська премія (1977).

Брайчевський Михайло (6.09.1924, Київ - 23.10.2001, там же) - історик, археолог, гром. діяч. Закінчив іст. ф-т Київського ун-ту (1948), доктор іст. наук, проф. Автор багатьох визначних праць, зокрема трактату "Приєднання чи возз'єднання?" (1966), який став частиною "самвидаву". Підписував листи протесту проти арештів, за що був звільнений з роботи. Підгримував б-бу за незалежність України.

Гончар Олесь (3.04.1918, с. Суха, тепер Кобеляцького р-ну Полтавської обл. - 14.07.1995, Київ) - видатний письменник і гром. діяч. Очільник СПУ (1959-1971), голова Укр. респ. комітету захисту миру (з 1973). Автор романів "Людина і зброя" (1960), "Тронка" (1963), "Собор" (1968, зазнав вульгарно-суб'єктивістської критики після публікації, роман був заборонений 20 років), "Берег любові" (1976), "Твоя зоря" (1980), повістей, новел, публіцистики, "Щоденників" та ін. Академік АН УРСР (1978, літературознавство). Держ (Сталінські) премії (1948, 1949), Держ. премія СРСР (1982), Ленінська премія (1964). Держ. премія УРСР ім. Т. Шевченка (1962) за роман "Людина і зброя". Герой Соц. Праці (1978). Герой України (2005).

Григоренко Петро (16.10.1907, с. Борисівка Ногайського пов. Таврійської губ., тепер Мелітопольського р-ну Запорізької обл. - 21.02.1987, Нью-Йорк, США) - видатний правозахисник, гром.-політ. і військ. діяч. Г. - учасник рад.-нім. війни (1944-1945), генерал-майор. Г. восени 1963 організував підпільну Спілку б-би за відродження ленінізму, 1964-1965 примусово перебував на лікуванні у спеціальні психлікарні. Згодом включився у б-бу кримських татар за повернення в Крим, підтримав "Празьку весну". Г. 1969 вдруге заарештований, звинувачений в "антирадянській агітації та пропаганді", знову перебував на примусовому лікуванні (1970-1974). У листопаді 1976 брав участь у створенні УГГ, 1977 виїхав на лікування у США, став закордонним представником УГГ. Г. - одна з центр. фігур опозиції в СРСР.

Джемілєв Мустафа (13.11.1943, с. Ай-Серез, нині АРК) - визначний діяч кримськотатарського нац.-визв. руху. Очолював рух свого народу за повернення на іст. батьківщину, за що сім разів був судимий, бл. 15 років провів в ув'язненні. Перший голова меджлісу кримських татар (1991-2013). Нар. депутат України (з 1998).

Дзюба Іван (26.07.1931, с. Миколаївка, тепер Волноваського р-ну Донецької обл.) - видатний літературознавець, критик, гром. діяч. Працював літ. консультантом відділу першої книги видавництва "Молодь" (1964-1965, звільнений за участь у протестах проти політ. арештів 1965), редактором видавництва "Дніпро" (1969-1972, звільнений, арештований, засуджений за "антирадянську діяльність" на 5 років таборів, помилуваний у листопаді 1973). Перебував під наглядом, до літ. роботи доступу не мав. Дз. - гол. редактор часопису "Сучасність" (з 1992), міністр к-ри України (грудень 1992 - серпень 1994), співголова Гол. редакції Енциклопедії суч. України (з 1997). Автор праць "Звичайна людина чи міщанин" (1959), "Інтернаціоналізм чи русифікація?" (1965), "У всякого своя доля" (1989), "Між культурою і політикою" (1998), "Тарас Шевченко. Життя і творчість" (2008) і багато ін. Академік ПАНУ (1992, літературознавство). Держ. премія УРСР ім. Т. Шевченка (1991) за серію публіц. виступів "Бо то не просто мова, звуки...", "Україна і світ", "Чи усвідомлюємо національну культуру як цілісність?" Герой України (2001).

Івасюк Володимир (4.03.1949, Кіцмань Чернівецької обл. - квітень 1979, Львів, похований 22.05.1979 у Львові) - визначний композитор, один із основоположників сучасної укр. естрадної музики. Закінчив Чернівецький мед. ін-т (1973), навчався (1973-1979) у Львівській консерваторії. Автор пісень "Я піду в далекі гори" (1968), "Червона рута" (1969), "Водограй" (1969), "Пісня буде поміж нас" (1971), "Два перстені" (1973), музики до вистави "Прапороносці" за романом О. Гончара (1975, Львівський укр. драм. театр ім. М. Заньковецької) та ін. Знайдений повішеним у Брюховецькому лісі неподалік Львова. Похорон І. перетворився на масову акцію протесту проти ком. режиму. Деякий час у 80-х рр. творча спадщина композитора була під забороною. На честь найвідомішої пісні І. з 1989 проводиться фестиваль укр. пісні "Червона рута". Держ. премія України ім. Т. Шевченка (1994) за видатний внесок у розвиток укр. нац. мистецтва. Герой України (2009).

Марченко Валерій (16.09.1947, Київ - 7.10.1984, Ленінград, тепер Петербург, РФ, похований у с. Гатне Києво-Святошинського р-ну Київської обл.) - відомий журналіст, правозахисник, літературознавець, учений-сходознавець і перекладач. 25.06.1973 заарештований і засуджений за "націоналізм" на 6 років колонії суворого режиму і 2 роки заслання. Член УГГ (з жовтня 1983). 21.10.1983 вже важкохворого М. арештовують вдруге, через рік він помирає у тюремній лікарні.

Параджанов Сергій (9.01.1924, Тбілісі - 20.07.1990, Єреван) - визначний кінорежисер. За національністю вірменин. Міжнародне визнання (16 призів різних кінофестивалів) здобув фільм П. "Тіні забутих предків" (1964, екранізація повісті М. Коцюбинського). Підписував листи протесту проти переслідувань укр. інтелігенції. 17.03.1973 був заарештований за сфабрикованими звинуваченнями, завдяки міжнародній кампанії протесту звільнений 30.12.1977 із забороною жити в Україні.

Руденко Микола (19.12.1920, с. Юр'ївка, нині Лутугинського р-ну Луганської обл. - 1.04.2004, Київ) - визначний гром. і політ. діяч, письменник. Засновник і перший голова УГГ (9.11.1976), за що був арештований, 1977-1987 перебував в ув'язненні.

Чорновіл В'ячеслав (24.12.1937, с. Єрки, тепер Катеринопільського р-ну Черкаської обл. - 25.03.1999, побл. с. Городища Бориспільського р-ну Київської обл., похований у Києві) - видатний політ. і гром. діяч, журналіст, видавець, публіцист. Закінчив ф-т журналістики Київського ун-ту (1960). Активний учасник нац. руху "шістдесятників". 4.09.1965 разом з І. Дзюбою і В. Стусом виступив у Київському кінотеатрі "Україна" на захист арештованих укр. інтелігентів. Ч. перебував в ув'язненні 1967-1969, 1972-1979, 1980-1985. Редактор підпільного "Українського вісника" (1970-1972, відновив 1987).
Терміни та поняття
Дефіцит (від лат. "не вистачає") - нестача матеріальних цінностей порівняно з потребою у них. Брак якісних прод. чи пром. товарів у СРСР і зокрема в Україні за рад. часів. Гол. причина - невідповідність між зростанням грошової маси і виробництвом товарів нар. споживання на користь першого.

"Застій" - період неухильного поглиблення кризи рад. с-ва. Суттю його фактично було відхід від лібералізму до неосталінізму. Номенклатура перетворилася на панівний клас рад. с-ва (1964-1985).

Номенклатура (від лат. "перелік, список") - панівний клас рад. с-ва, парт.-держ. керівництво. Ця верства сформувалася ще у 20-30-х рр., та особливо чітко вирізнилася у 60-80-х рр. Представники її утворили власну, закриту систему постачання продовольства і пром. товарів, яка не знала дефіцитів і спекулятивних цін. Маючи зарплату в 2-3 рази вищу, ніж робітники, вони могли придбати товарів у 5-10 разів більше - ось такий парадокс, який пояснюється доступом до якісних і дешевих товарів. Н. твердила про справедливе с-во, а створила витончену соціальну нерівність.

Правозахисники - особи, які захищали права людини, люди в мирній, легальній опозиції до влади, дисиденти, їх заслугою є те, що вони виробили власну ідеологічну платформу. Осн. їх прагненнями було: реалізація права на самовизначення, задоволення культ. потреб, у першу чергу використання рідної мови, формування елементів гром. с-ва, дотримання прав людини. Найактивніші з них (10) створили 1976 УГГ. Хоча вони і керувалися законами, але всі отримали вел. терміни покарання.

"Розвинутий соціалізм" (від укр. "розвинутий" і лат. "суспільний")

- термін запущений до повсякденного обігу в період "застою", його називали найдосконалішою формою сусп.-політ. устрою, але що це таке конкретно

- достеменно не знав ніхто, навіть автори поняття. Цим терміном відкидалося чи відкладалося на невизначений час "світле ком. завтра", про що люди вже більш-менш розуміли і надіялися. Тепер люди зрозуміли, що заговоривши про нього, партія визнала утопічність побудови ком. с-ва, хоч його вважали перехідним етапом до комунізму.

"Самвидав" - одна із форм діяльності дисидентів, у 60-80-х рр. спроба частини інтелігенції в СРСР усупереч офіційним заборонам і переслідуванням, без санкції властей виготовляти і множити літ., публіцистичні та ін. тексти, висловлюючи протест проти терору та всеосяжного контролю держави (партії) у сфері друкованого та ін. публічного слова. Ці матеріали потай переписувалися, передруковувалися, передавалися з рук у руки. Так називалася система поширення інформації.

"Тамвидав" - одна із форм діяльносте дисидентів, видання їхніх творів за кордоном.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зно з історії україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна в період загострення кризи радянської системи (ЗНО з історії України) - Історія в школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Ідеологічні орієнтири партійно-радянського керівництва. Причини політико-ідеологічної кризи радянського ладу в Україні (середина 1960 - початок 1980-х рр.). Період від середини 60-х до середини 80-х рр. в історії СРСР називають "застоєм". Ідеологічним орієнтиром керівництва були положення програми КПРС, схваленої в 1961 р., згідно з якою до 1980 р. у СРСР мав бути побудований комунізм.

# data[].attributes.headline
11 клас. Повторюємо розділи 4,5. Відновлення державної незалежності України, її роль у розпаді Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Розвиток України як незалежної держави: проглядаємо вебінар  з розбором тестів

# data[].attributes.subject
11 клас. Повторюємо розділи 4,5. Відновлення державної незалежності України, її роль у розпаді Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Розвиток України як незалежної держави: проглядаємо вебінар  з розбором тестів

# data[].attributes.attachment_link.title
НМТ-2023. Історія України. Вебінар 17. Становлення України як незалежної держави. Нова Україна