# data[].attributes.attachment_caption
10 цитат Оксани Забужко про літературу, націю та суспільство | Na chasi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цікаво, що цьогоріч день народження відомої письменниці співпав із першим днем Форуму Видавців Опубліковано програму ювілейного 25-го Форуму Видавців у Львові. Проте оскільки Оксана Стефанівна - завжди джерело цікавих думок, обрати ми вирішили її висловлювання насамперед не про літературу, а про суспільство загалом.

- Депутатство в Україні - тяжка психічна хвороба з усіма ознаками втрати почуття реальності.

- В людині обов'язково має бути система ціннісних реґуляторів, щоб її "не понесло". В когось це страх Божий, в когось "мама розказала, чого не можна", у когось, як Прохасько писав, "50 профілів за спиною", які не дають тобі зробити негідний вчинок, і це вже культура - таке почуття солідарності не тільки з живими, а й мертвими, сорому перед Стусом чи Гете... Різні можуть бути регулятори - але обов'язково має бути щось, що більше од власного "я".

- Перша і головна заповідь письменника: Не збреши. Здавалося б, просто. Та саме вона, коли триматись її послідовно, й робить літературу небезпечною професією - як у альпініста або водолаза.

- Замість робитися майстрами часу, ми стали його бранцями.

- Всі комерціоналізувалися і пишуть романи. Навіть те, що можна вмістити у коротке оповідання, видають на сто сторінок.

- Україна перестає бути такою дикою екзотикою, як це було ще донедавна. Прикро, що для цього треба було кровопролиттів, щоб люди починали чути інші культури, інших людей, і зникало оце самовдоволення.

- Нація, котра мислить про світ і себе в ньому категоріями позиченої мови, неминуче мислить несамостійно.

- На французькій дитячій розмальовці, мапі світу, зображено Ейфелеву вежу - зрозуміло, бачить французьке дитятко, це Франція. Трошки південніше - італійський "чобіток", на ньому - Пізанська вежа, трошки північніше - Колізей, ще трохи північніше - великий красивий млин, зрозуміло, це Голландія. Ще північніше на півострові сидить андерсенова русалонька - зрозуміло, Данія. Берлінська телевежа, Акрополь, а ось тут - ростуть ялинки. Починаючи, либонь, від Чехії. Вся так звана Центральна і Східна Європа - це місце, де ростуть ялинки, катаються на лижах, і приблизно на рівні Одеси - сніговичок. І зразу за цією територією - собор Василія Блаженного. І далі - матрьошки.

- "А в чем прикол?" - питають слухачі Шуфутінского [ про фразу "Осінь - це час розбігатися по русифікованих містах" - прим.ред.]. І слухачі Чубая/Москальця їм із готовністю пояснюють - з лінками, цитатами і т.д. Симетричної реакції немає, "дзеркалки" все ще не виходить - ніхто не питає вголос: "тю, а навіщо перевертати календар? а хто такий Шуфутінскій?" Як писала (хоч формально з іншого приводу) Сімона де Бовуар, "ось це й значить - бути другою статтю" (читай - дискримінованою меншиною, безвідносно від того, як "нас багато"). Старе правило все ще в силі: колонія мусить знати метрополію, метрополії ж колонію знати зовсім необов'язково. Так що - ні, ще не "здобули". Не перемогли, і права бути собою, остаточно й безповоротно надійного й незаперечного, - ще не відвоювали. Працюємо.

- Ми лише вступили в добу справді серйозних геополітичних трансформацій, які включатимуть і Європу, і Схід, і багато чого ще. І ми аж ніяк не на острові. І витворення своєї історії - це абсолютний обов'язок держави. Без цього ніякі реформи ніколи не будуть успішними. Без цього ми лишатимемось територією, де ростуть ялинки.

Цього дня святкує свій день народження Оксана Забужко- українська поетеса, прозаїк, філософ, літературознавець, публіцист pic.

- Ukrinform (@UKRINFORM) September 19, 2018

Джерела цитування: "Центр інформації про права людини", "ВолиньПост", "Лівий Берег", Wikimedia, сторінка письменниці у Facebook
Раніше ми наводили висловлювання 10 тез про освіту від Івана Примаченка, Prometheus засновника платформи Prometheus щодо освіти, суспільства та змін.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 цитат Оксани Забужко про літературу, націю та суспільство | Na chasi

# data[].attributes.attachment_link.description
Цікаво, що цьогоріч день народження відомої письменниці співпав із першим днем Форуму ВидавцівОпубліковано програму ювілейного 25-го Форуму Видавців у Львові. Проте оскільки Оксана Стефанівна - завжди джерело цікавих думок, обрати ми вирішили її висловлювання насамперед не про літературу, а про суспільство загалом. - Депутатство в Україні - тяжка психічна хвороба з усіма ознаками втрати почуття реальності.

# data[].attributes.attachment_caption
Оксана Забужко. Художній світ творів Оксани Забужко - Сучасна українська література

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українська література 11 клас (рівень стандарту) - А. М. Фасоля 2019

Всі публікації щодо:
Забужко Оксана

Письменниця та її доба. Дослідниця творчості О. Забужко Л. Ткач вважає, що письменниця "...належить до тих, хто думає по-українському й про українське, хто розмовляє по-українському й поза місцем роботи, а не лише зі службового обов'язку, хто не емігрував з України, хто всупереч усякому "здоровому глуздові" пов'язує з Україною своє майбутнє і вірить у те, що Україна залишиться батьківщиною їх дітей та онуків. У певному сенсі О. Забужко можна вважати речником покоління (хоч вона сама навряд чи свідомо взяла б на себе таку роль), а проте об'єктивно це так. Вона промовляє від того покоління української інтелігенції, що вже не зазнало природного рідномовного середовища. З погляду свого мовного досвіду О. Забужко визначає себе як "щасливо зацілілу жертву масового надлюдського експерименту".
Оксана Забужко. Фото. 2012
Творчість. Першу поетичну збірку "Весняні акварелі" О. Забужко підготувала до друку ще в 13 років. Передмову до книги написав М. Стельмах. Однак через політичні репресії щодо її батьків у 1970-х роках твори юної поетеси не опублікували.

О. Забужко - яскрава представниця покоління вісімдесятників. Збірка поезій "Травневий іній" побачила світ у 1985 р., згодом були "Диригент останньої свічки" (1990), "Автостоп" (1994), "Новий закон Архімеда" (2000), "Друга спроба. Вибране" (2005). Поетеса розвиває ідею абсурдності людського існування: у тоталітарному й постколоніальному просторах важко залишатися вільною особистістю. Поезії "Голосом вісімдесятих", "Іронічний ноктюрн", "Спроба сонатного циклу", "Нічні метелики" - це створення О. Забужко поетичного портрета свого покоління.

У своїх ліричних творах поетеса заглиблюється та по-філософськи осмислює основи людського буття, розкриває різноманіття людських емоцій. Основні мотиви її лірики, у яких простежуються філософські домінанти: біблійні ("Іще слова, вологі і сирі...", "Самогубне дерево", "Корабель дурнів", "Благословіння хлібів", "Коментар до дій св. Апостолів", "Дорогою до пекла", мотив гріховності ("Базар на медового спаса"), абсурдності буття (цикл "Естетика пози", "Монолог Офелії"), смерті й страху ("Самогубне дерево"), художнього часопростору ("Два трансатлантичні сонети", "Од такої тоски...", "Крим. Ялта. Прощання з імперією", "Розмова"), ментальної пам'яті ("Цей чоловік...", "Художник", "Од такої тоски...") тощо.

Авторка зосереджується на історичному минулому і майбутньому України, проблемі національної ідентичності сучасної людини, ролі поета і поезії в суспільстві, порушує феміністичні питання тощо.

В інтимній ліриці ("Задзеркалля: пані Мержинська", "А все-таки я Вас любила..." та ін.) поетеса з тендерних позицій підходить до осмислення багатогранності образу жінки. Поняття жіночності вона розглядає в єдності з материнством і творчістю, розкриває чуттєвий і психологічний досвід жінки-поетеси в осмисленні кохання. Образ пристрасної, самовідданої, мудрої, гордої й розумної жінки в поезіях О. Забужко викликає в читача бурю емоцій, пробуджує почуття кохання.

У творчому доробку поетеси є вірші, присвячені Чорнобильській трагедії ("Диптих 1986 року", "Прип'ять. Натюрморт"), питанню утвердження рідної мови ("...А коли ти ще не нація", "Екскурсія на Соловки").

О. Забужко - автор романів "Польові дослідження з українського сексу" (1996), "Музей покинутих секретів" (2009), науково-популярних книг і збірок есеїв "Шевченків міф України: Спроба філософського аналізу" (1997), "Notre Dame d'Ukraine. Українка в конфлікті міфологій" (2007) та ін.

Поезії О. Забужко покладено на музику. За мотивами збірки есеїв "Хроніки від Фортінбраса" знято хронікально-документальний фільм (реж. О. Чепелик, 2001). Твори О. Забужко перекладені понад 20 мовами світу.
Запитання і завдання
1. Скористайтеся інформацією, що "схована" в QR-коді. Чим зацікавила вас О. Забужко як особистість і мисткиня? Спробуйте створити психологічний портрет письменниці.

2. Чи читали ви твори письменниці самостійно? Які саме? Чим вони вас вразили? Коротко схарактеризуйте творчий доробок О. Забужко.

3. Знайдіть у мережі Інтернет і послухайте відеолекції О. Забужко: "Українська література доби. Незалежності та європейський контекст", "Шевченко у XXI столітті: спроба перезавантаження". Якщо у вас виникли конструктивні запитання до письменниці, то зверніться на її офіційний сайт або ж сторінку в соціальній мережі.
"РЯДОК З АВТОБІОГРАФІЇ" - ПОСТМОДЕРНЕ ОСМИСЛЕННЯ ЄДНОСТІ ПОКОЛІНЬ, ІСТОРИЧНОЇ ПАМ'ЯТІ НАРОДУ
Одним із провідних у творчості О. Забужко є мотив єдності зі своїм народом, гордості за нього, вболівання за долю нації, розкриття української ідентичності. Так, у вірші "Рядок з автобіографії", що увійшов до поетичної збірки "Диригент останньої свічки" (1990), поетеса пробуджує в читача-українця історичну пам'ять, возвеличує в узагальненому образі своїх предків моральні чесноти українців: патріотизм, вірність, честь, оспівує духовне багатство рідного народу.

Вірш "Рядок з автобіографії" - яскравий приклад постмодерної літератури. О. Забужко вдається до прийому інтертекстуальності. У творі наявні алюзії (натяки, перегуки) на відомі сюжети літератури попередніх епох (Т. Шевченко "Гайдамаки", Є. Маланюк "Уривок з поеми", А. Малишко "Приходять предки, добрі і нехитрі...", Л. Костенко "І засміялась провесінь..." та ін.). Алюзія як указівка на певний історично-культурний факт, зокрема обряд освячення зброї, про який йдеться у вірші, засвідчує славну давню традицію українського народу. Відомо, що у княжу добу зброю освячували на майдані перед храмом, а за часів козацької доби наші предки святили зброю у власних полкових храмах. Отже, авторські запозичення (перегуки) спостерігаються в "Рядку з автобіографії" на сюжетно-тематичному та образному рівнях.

У творі О. Забужко засвідчує гордість за своїх предків. У вірші "Рядок з автобіографії" мисткиня акцентує на важливості генетично успадкованої козацько-шляхетської культури, що, наче "нить основи / Крізь віки однієї сім'ї", залишає "від батька до сина / Честь у спадок - як білу кість!". Утрата родової пам'яті (шляхетського козацько-лицарського духу) авторка розцінює як зраду, поразку, бо це веде до колоніальної ганьби, національно-історичної катастрофи.

Емоційна напруга твору зростає від строфи до строфи, досягаючи свого апогею в рядках: "Мої предки були народом - / Тим народом, якого нема", що сприймаються як висновок про велич українського народу.
Запитання і завдання
1. Які картини поставали у вашій уяві під час читання поезії О. Забужко "Рядок з автобіографії"?

2. Які думки, емоції, почуття хоче донести до читача поетеса?

3. Які твори шкільного курсу літератури мають автобіографічну основу? У чому виявляється своєрідність автобіографічності у творі О. Забужко?

4. Визначте мотив поезії О. Забужко "Рядок з автобіографії".

5. На основі яких ознак можна називати цей твір постмодерним?

6. Висловте своє ставлення до порушених у вірші проблем.

7. Розкрийте метафоричний зміст образів твору.

8. Підготуйтеся до виразного читання поезії "Рядок з автобіографії". Подумайте, як інтонаційно слід передати наростання емоційної напруги у творі.
Культурно-мистецький контекст Сестри Галя і Леся Тельнюк Вірші О. Забужко покладено на музику. Так, у репертуарі українського вокального дуету "Сестри Тельнюк" є пісні на вірші: "Жінка з цитринами", "Рядок з автобіографії", "А музика щемна", "Я згоряю від ніжності", "Автопортрет без ревнощів", "Відлопотиш дощами". У виконанні цього гурту прозвучала пісня на вірш "Рядок з автобіографії" на презентації проекту "Дев'ять місяців українського спротиву", присвяченому подіям Євромайдану та на Сході України. Запитання і завдання
Знайдіть у мережі Інтернет і перегляньте відеокліп до пісні на вірш О. Забужко "Рядок з автобіографії". Чи відповідає його сюжет тому, про що йдеться в поетичному творі? Чи вдалося співачкам передати задум авторки?
"ЧИТАЮЧИ ІСТОРІЮ" - ПОСТМОДЕРНА ПРОЕКЦІЯ ІСТОРІЇ ДАВНЬОГО РИМУ НА ІСТОРИЧНУ ДОЛЮ УКРАЇНИ
У вірші "Читаючи історію" яскраво увиразнюється постмодерне світовідчуття поетеси, яка в трактуванні минулого та сьогодення України використовує один із прийомів естетики постмодернізму - "іронії історії".

Філософський погляд авторки акумулюється на конкретній історичній події - зруйнуванні готами Риму - та проектується на українські реалії. Змальовується абсурдна ситуація привласнення історичного минулого, де вбачається певний натяк і на свавільне поводження в радянську добу з історичною спадщиною українського народу: "Ото дитина, далебі! / Таж він таке до рук отримав! / Що міг привласнити собі / Не тільки славу - ймення Рима!".

Мотив твору - викриття антигуманних виявів суспільного устрою в проекції на історію України.

Проблематика: возвеличення історії та державності, нехтування культурною спадщиною.

У творі наявні образи-символи, зокрема образ Колізею - античної пам'ятки історії та культури, символу сцени, на якій відбувалися історичні події. Так, авторка утверджує вічність історії, водночас вказуючи й на минущість життя "сильних світу сього": "Бо над суворий льодостав / Віків, що й нам сяга по груди, / Рим - все ж стоїть, як і стояв, / А варвар - варваром і буде". Образ "молодого і хижого варвара" - образ ворога, некеруючої сили руйнації. Авторка змальовує його в іронічному тоні, щоб підкреслити мізерність його амбіцій, адже історію великого народу знищити неможливо. Своєю концепцією цей вірш перегукується з твором "Напис в руїні" Лесі Українки - поетичного кумира О. Забужко.

Непересічний талант поетеси О. Забужко, її вправне володіння художнім словом засвідчує, що мисткиня, активно використовуючи надбання поезії попередніх часів, звертається й до засобів і прийомів постмодерної естетики: вдається до алюзій, інтекстуальності, ремінісценцій, іронії, епатажу, гри зі словом і читачем, застосовує кінематографічні прийоми (фрагментарність, мозаїчність), поєднує жанр.
Запитання і завдання
Проаналізуйте поезію О. Забужко "Читаючи історію" в контексті естетики постмодернізму. Результати своєї роботи презентуйте у формі опорної схеми та прокоментуйте її.
Ваші читацькі проекти
Підготуйте презентацію "Творчість О. Забужко в постмодерному літературному дискурсі" на освітній платформі "Padlet".
Читацьке дозвілля
1. Послухайте пісні сестер Тельнюк на вірші О. Забужко з інтернет-джерел. Чи вдалося їм передати емоційний настрій поезій? Поділіться своїми враженнями в класі.

2. Знайдіть у мережі Інтернет картини канадського художника українського походження І. Поліщука. Які з них ви обрали би для ілюстрування поезії Оксани Забужко? Свій вибір аргументуйте.

﻿На нашому каналі стартував марафон підготовки до ЗНО з української літератури. В рамках якого ми кожного дня будем викладати відео з новим твором. Підписуйтесь на наш канал та приєднуйтесь до марафону.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко. Художній світ творів Оксани Забужко - Сучасна українська література

# data[].attributes.attachment_link.description
Всі публікації щодо: Забужко Оксана Письменниця та її доба. Дослідниця творчості О. Забужко Л. Ткач вважає, що письменниця "...належить до тих, хто думає по-українському й про українське, хто розмовляє по-українському й поза місцем роботи, а не лише зі службового обов'язку, хто не емігрував з України, хто всупереч усякому "здоровому глуздові" пов'язує з Україною своє майбутнє і вірить у те, що Україна залишиться батьківщиною їх дітей та онуків.

# data[].attributes.attachment_caption
Оксана Забужко. Критика. Особливості поетики О. Забужко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Відомо, аби привернути читацьку увагу до літературного твору, початок має бути оригінальним. Скористаємося ж з цього рецепта і розпочнемо так:

Наче в Ноїв ковчег, нас упхалось в цей Час непомалу - Кат і жертва, брехун і підбрехач і той, кому - так, все одно, Всі пліч-о-пліч сопуть, і усі норовлять до штурвала - Поки все-таки штиль і покіль ще не йдемо на дно.

Фарс? Трагедія? Коли потопаючого розпитують, якої він нації і віри, щоб вирішити, чи варто піднімати його на борт корабля, коли пасажирам треба остерігатися, аби не зіпхнули за борт "без шуму і без боротьби"? На цьому тлі і зринає питання: "Та вже б якось пливли - хіба ж стільки трималися років?" А десь затим вже чується приглушене: "Ех, прекрасен був час, коли знаєш, у кого стріляти, Коли знаєш і звідки удару чекати тобі!" Упізнали себе, шановне товариство, в пасажирах цього кораблика?.. Плідно переосмислила брантівську сатиру "Корабель дурнів" поетеса!

Відтак, ступивши з волі Оксани Забужко на палубу її корабля, залишимося його пасажирами і помандруємо разом з авторкою шляхом її творчих шукань.

Рік 1985 - "Травневий іній". Рік 1990 - "Диригент останньої свічки". П'ятирічка між двома поетичними збірками. А як за цей час змінився світ, як змінилися ми самі!.. Живемо "в цій атмосфері катастроф" ("Бумеранг") - і чи ж до поезії сьогодні, коли потреба у хлібі насущному заступає для більшості духовні потреби? Поет же один із цього соціуму, і на цій стражденній землі він зі своїм багатостраждальним народом:

Я - зерниночка солі в народу,
господнього пасинка: Ринуть води утрат - і розчинять
мій смак без сліда.
Час вгорі стугонить,
як у тьмі електричка по насипу,
І в чолі йому сяє антихристова звізда.
І якщо не схибнуся од краху
імперій і армій,
Синіх телекошмарів
і вийшлих з-під влади машин, То тому, що є вірш -
коридор навпростець з буцегарні Безіменно пропащого людства -
на світло і подих душі...

Отже, "тому, що є вірш..." - звіряється читачеві в потребі спасенного поетичного слова Оксана Забужко.

Скажу: одним із варіантів назви цієї статті була цитата - "На світло і подих душі..." Світла, лірична назва для статті про жіночу поетичну творчість. Але - не про Оксану Забужко. Бо не втиснеш її поезію в рамки суто жіночих тем, і не романтичність (хоч і зараховують поетесу до лав неоромантиків) є панівною в її доробку. Але був ще один привід, що спонукав відмовитися від такої заманливої, на перший погляд, назви. Який? Її трафаретність, зужитість, банальна красивість. Бо коли довелося мені переглянути в бібліотеці чималий стос рецензій на збірки поетес, впала в очі загальношаблонна красивість їхніх назв, що й викликало внутрішній спротив.

Відтак видалося доцільніше скористатися назвою вірша, котрим відкриває поетеса збірку: "Диригент останньої свічки". Чому? Сподіваюся, читач зрозуміє з подальшого тексту...

Отже, "диригент останньої свічки".

Відчувається, що більшість віршів збірки написані не так давно, бо сповнені думок і почуттів, котрі сколихнули нашу свідомість за останні роки, коли відхилилася запона з багатьох заборонених донедавна тем. Але це не "перебудовчі" вірші, що ними так рясніють сьогодні сторінки часописів та газет. Це те, що бентежило й бунтувало в наших генах, це ті питання, на які не давали відповіді інститутські підручники, але ці болючі питання завжди хвилювали уми української інтелігенції. Наведемо з цього приводу першу та останню строфи вірша "Рядок з автобіографії" :

Мої предки були не вбогі На пісні та свячені ножі.
З моїх предків, хвалити Бога, Заволокам ніхто не служив!
Ох і моцна була порода - Соловки, Магадан, Колима...
Мої предки були народом - Тим народом,
якого нема...

Поетеса відчуває себе "зерниночкою солі в народу, господнього пасинка", і болить їй і доля народу, і народна біда, і болять їй сотні питань, що прозвучали у триптиху "Початкова школа": "...Може, я ще потраплю колись це все зрозуміти". А зрозуміти Оксані Забужко, і нам разом з нею, треба ще ой як багато: зрозуміти цей світ - "початкову школу віротерпіння". Питання, питання, питання...

Відтак: що ж з нами відбувається?

"Хочеш - кричи: хто почує тебе з цих освітлених вікон. В кожнім з яких є на кожного свій телевізор?" - так визначає поетеса нашу загальну роз'єднаність, осібність окремої людини в суспільстві, де кожен сам по собі і до його болю та страждань нікому немає діла, людську самотність, нарешті. Ці рядки Оксани Забужко звучать як поетичний переклик з віршем Олени Матушек "Урбаністичний мотив" (і в цьому немає нічого крамольного: хоч якою самобутньою поетичною особистістю є Оксана Забужко, однак вона існує не в вакуумі!):

...А нас розділяють не стіни - байдужість, Ота, що одвічно бере за живе.
Отак і живемо. А вечір приходить -
У дверях швиденько повернем ключа...
Тоді на гармонь обертаються сходи І тихо до ранку самотньо звучать.
(Олена Матушек, збірка "Телефон довіри").

Чи ж не відчувається споріднюючий елемент? В О. Забужко символ відстороненості, замкнутості - вікна, в кожному з яких є на кожного свій телевізор. В О. Матушек цей символ - сходи, що самотньо звучать до ранку, як гармонь (один із парадоксів, породжених сучасним життям: гармонь- і звучить самотньо?!).

У збірці "Диригент останньої свічки" чітко означено час і місце дії: теперішній час, місто Київ. "По Хрещатику йде чоловік у засніженім шарфі...", "осінь, що гірко пропахла Подолом", "Вогняного напни плаща - і опівніч лети на Хрещатик!", "Квітневий Хрещатик - мов крига скресає, і кличе Пташиний базар голосів, і куряться кавові димки, І вітром омиті обличчя", "...важко на пагорбах дихає місто, мов накидає скупо тремтячим шорстким олівцем...", "життя, Котре у просторі й часі освячене іменем - Київ..." Оксана Забужко - урбаністка. Бо ж збірка насичена міським антуражем, у віршах чітко проступають міські реалії, а лірична героїня постає перед читачем на тлі "міста, туристам розпроданого на краєвиди", міста, в котрому "навстіж стоять небеса, де віками стояли собори - і байдужа, як їх об'єктиви, проходить туристів юрба...", а "У вітру на широкому плечі Моє маленьке, ношене під серцем Безлюдне місто плаче уночі". Поетеса - киянка, і в одному з віршів збірки признається:

з усім його багном,
всім сутеренним гноєм - Ціною на жінок, фарцу і анашу
Я місто це ношу,
Мов камінь на душі,
Бо місто це - моє...

"Бо місто це - моє..." Пригадаймо у Світлани Йовенко: "Це місто від народження - моє: воно - в мені, а я йому належу".

Оксана Забужко далека від замилування ідилічністю псевдоукраїнських краєвидів, далека від оспівування вишиванок і так набридлих "чічок-смерічок". Поетесі болить біда рідної землі - Чорнобиль ("Прип'ять. Натюрморт", "Диптих 1986 року"), болить доля рідної мови, народу ("...І коли ти ще нація...", "Мати ризи пере...", "Рядок з автобіографії", "Екскурсія на Соловки"). І тут не можна залишити поза увагою публіцистичну статтю Оксани Забужко "Мова і влада" (журнал "Дніпро", 1990, № 11) - статтю, що народилася з болю і духовних мордувань не автора, ні! - представника цілого українського етносу. Ще на початку статті, пояснюючи, чому вона вирішила взятись за цю тему, що в ній визнає: "як-не-як, почуваюся дилетантом", - Оксана Забужко з болем зазначає, що належить до того покоління української інтелігенції, яке вже не зазнало природного рідномовного середовища. І затим переповідає фрагмент з інтерв'ю В. Аксьонова журналові "Огонек", в якому письменник ділився з читачами розчуленням з приводу своїх прогулянок по московських вулицях, де звідусюди лунала російська мова, бо ж в еміграції він звик озиратися на звук рідного слова. Ця фраза спровокувала О. Забужко на таке болісне одкровення: "Заздрю В. Аксьонову: я, українка, народилася й виросла в українському (авжеж пак!) місті, всеньке свідоме життя отак рефлекторно озираюся на звук рідної мови, не десь там, а власне в себе, на батьківщині, бо одразу за порогом мого помешкання - вже на сходах! біля ліфта! - починається нескінченна мовна "полоса отчуждения", в якій минає дві третини мого активного життєвого часу. Усією своєю духовною істотою, свідомістю та підсвідомістю я, отже, знаю, що таке пресинг лінгвоциду і чим він загрожує особистості. Через те мої роздуми можуть придатися і як свідчення щасливо уцілілої жертви масового надлюдського експерименту..." Страшно читати ці одкровення нашої сучасниці, тим більш страшно, що в її словах трагедія вже не першого покоління українців. Національне самоусвідомлення сьогодні сколихнуло народи:

крихка, о примарна,
на віру сповідана єдність! Це ж якими ланцями
ти держишся досі? Чому, Розпорошені в світ,
ми самі вибираєм цей етнос.
Із чужинських язичій бредучи на нього, неначе крізь тьму?
невже тільки мова
- незрима волога плацента -
Із усіх континентів вгортає
в сукупне тепло
Всіх, хто, котячи в роті
підталий льодяник акценту, Не дозволить сказати,
що нас на землі не було?..
("Мати ризи пере...")

Буде жити наша мова - жива, не засмічена бур'янами "дубль-новомови" - термін, що ним О. Забужко означила своєрідний "бейсик соціалізм", створений у 30-ті - 50-ті роки апостолами соцлінгвістики, переконаними у неминучому (!) злитті мов,- буде жити народ. І, як твердить вона у статті "Мова і влада", "що більше звужуватиметься плацдарм "дубль-новомови", призначеної на те, аби відзвичаїти український етнос від себе самого, а відтак безболісно всмоктати його, розпорошеного до атомарного стану, в пилову хмару "нової історичної спільності", то менше у нас шансів лягти гумусом під чобіт чергової диктатури. Коли в народу відібрано історичну пам'ять, коли порушено цілість його природного середовища, коли під загрозою сама плоть цього народу, бо його діти повільно конають під мурами АЕС і військових заводів, тоді останню надію на виживання зберігає в собі мова. Вона пам'ятає все. Вона усуває час, воднораз зливаючи в своєму горнилі живі голоси десятків поколінь. Вона огортає порізнених людей незримою грозовою хмарою спільного духу, даючи їм силу не просто існувати - бути". Невдячна справа - переповідати чужу статтю. Та чи ж може хто не погодитися з цими полум'яними рядками Оксани Забужко? Скільки в них емоцій, скільки болю і страждання за долю рідної мови, рідного народу! Стаття ця як письменницький і громадянський маніфест Оксани Забужко.

Але вона насамперед поет. У поетичному доробку Оксани Забужко можна виділити інтимну лірику.Ця тема з давніх-давен традиційно посідає чільне місце у жіночій поетичній творчості, започаткувавши свій родовід ще від легендарної Сафо. Кожна поетеса вважає святим обов'язком розвивати цю тему. Ще в першій збірці "Травневий іній" авторка виокремила інтимні вірші в цикл "Хотілось вам придумати ім'я", а в новій об'єднала їх в окремий розділ "Світ без любові".

Лірична героїня поетеси - особа емоційна, темпераментна, розкута в своїх почуттях сучасна жінка:

Любов! Не прихистку прошу -
свободи, світлої й страшної...

Але за цією розкутістю й незалежністю глибоко приховано біль. Ось лірична героїня визивно-гірко-щасливо освідчується: "А все-таки я Вас любила, любила, любила!.." - і стільки почуттів, стільки сили, експресії у цих словах!.. Справедливо зауважив свого часу С. Пінчук у рецензії на першу збірку О. Забужко "Травневий іній": "Любов у віршах поетеси не безконфліктна. Вона не трагедія, але й не ідилія. Скоріше всього драма. Навіть у "Дівочій пісеньці", якій, здавалося б, за жанром пасувало бути грайливою та веселою, тремтить драматична струна" (ж. "Дніпро", 1986, № 1). Ця драматична струна ще більш відчутна у другій збірці ("І солод слів...", "Ексцентричне", "Розлучена", "Весільна"...). У вірші "Розлучена" молода жінка звіряється: "...А жаль мені, мамо, не віна, не шлюбної сукні, А жаль мені, ма, не дівочого мого вінка..." У дев'ять рядків цього вірша поетеса Змогла вмістити драму жіночого серця, відтворити стан жіночої душі. Особливо підсилює драматичне звучання поезії оце справді жіноче зітхання: "А в людей уже діти, І, дякувать Богу, здорові..." Саме така психологічна деталь - конкретна й предметна - спрацьовує: голосові поетеси не потрібно зриватися на крик, читач вірить мовленому пошепки, небагатослівно, тим більш у такій темі.

Третьому розділу збірки "Диригент останньої свічки" авторка дала інтригуючу і трохи ексцентричну назву "Королівство Повалених Статуй". Ця метафора в одному ряду з "Країною Навпаки" зі статті "Ще раз про дві культури", надрукованої в збірнику "Літературна панорама 1990" ("...як суб'єкти культури ми формувалися у "Країні Навпаки", і це реальність, з якою треба рахуватися"). До розділу ввійшли вірші, присвячені проблемам творчості, поетичної зокрема, а також історико-культурні ремінісценції. Цей розділ містить і "Феєрію про диригента свічок", образ якого дав назву окремій поезії і всій збірці.

У віршах "Щирого злота зливок - талант!", "Невже ще існують люди...", "Художник", "Пам'яті проклятих поетів", "Визначення поезії", "Будинок творчості. Осінь", сконденсовані такі теми, як проблема творчості, місце і місія митця у суспільстві, взаємини художника й міщан, природа таланту, натхнення і творчих мук... "Невже ще існують люди, котрі читають вірші?" - для Оксани Забужко це питання далеко не риторичне. В поезії "Пам'яті проклятих поетів" вона констатує: "Історія української літератури є історія "проклятих поетів", і саме тому - ненаписаних книг..." І далі в цьому ж контексті запитує: "А може, замість "проклятих поетів" Гряде доба проклятих поетес?" І ми розуміємо її неспокій - на порі-бо соціальні струси:

Поети! Браття! Праведники! Пощо Ми дійсність розбиваємо грудьми?
Вітай тепер, Вкраїно гола й боса,
Де вихор забуття заводить свій танок!
За роком рік громадить стоси й стоси
Не списаних - пожовклих сторінок...
Нема тебе в цім світі несусвітнім!
Реве поріг. Скрегоче перекат.
...О, дай нам мужність - всидіти в робітні
Під лютий гул поблизьких барикад!

У віршах Оксани Забужко різнить ідея жертовності митця в ім'я мистецтва, в ім'я перемоги високих ідеалів над болотом бездуховності та "застояних мозків", навіть якщо ця жертва не варта тих, задля кого митець на неї зважується. "Задля кого згоріти, ой Боженьку мій, перед ким!.." - з болем запитує поетеса у "Феєрії про диригента свічок". Але, навіть розуміючи всю марноту такого самоспалення, такої самопожертви, вона свідома свого призначення і готова, як солдат солдата в бою, заступити колегу. Можливо, в цих рядках забагато пафосу, але це кредо митця:

Коли Ви шугонете
під стелю живим смолоскипом [...] І коли Ваш невичахлий попіл
пропалить застояні мозки [...] Я зліплю собі свічку тоненьку
із ярого воску [...] й заступлю за Ваш пульт
диригентом останньої свічки - Аж до тої хвилини,
покіль не підмінять мене!..

Отож образ диригента останньої свічки кардинальний у збірці і має велике смислове навантаження. Це уособлення загальнолюдських духовних цінностей. У цьому символі ключ до розуміння не тільки одної з головних ідей збірки, а й взагалі естетичних засад сьогоднішньої Оксани Забужко. І саме в цьому контексті хочеться процитувати рядки з вірша "Ель Греко (Домінікос Теотокопулос), Вознесіння Богородиці" :

Що легше: хрест - чи вічне автодафе В огні ненамальованих картин?

Рядки ці не пуста риторика; вони сповнені одвічного митецького самокатування і самоневдоволення. Це не той варіант, коли автор, ніби кокетуючи, відповідає на запитання інтерв'юера: "А кращий твір (роман, п'єса, пісня, картина...) ще не написані!" Це зовсім інше: коли митця катують, печуть нереалізовані творчі задуми, коли йому болить те, що могло б бути створене, але не відбулося з ряду причин. Питання це відоме кожній творчій особистості. Непокоїть воно і авторку, творчість якої стала предметом нашої розмови. Її спроба осмислити всесвітню історію має невтішні висновки: "Рим стоїть, як і стояв, А варвар - варваром і буде" ("Читаючи історію").

На високому професійному рівні зроблені літературно-мистецькі ремінісценції - в цьому плані поетеса поглиблює власні здобутки й літературні прийоми, застосовані нею ще в першій збірці. Як приклад, можна навести "Монолог Офелії" з "Травневого інею" і продовження та поглиблення цієї ж теми у "Диригенті останньої свічки" ("Офелія і мишоловка"). Загалом ці два вірші могли б становити цікавий диптих, якби поетеса їх об'єднала...

Загальновідомо, як зріс рівень поетичної культури за останні роки. Нині планка піднімається вище і вище. Це засвідчує високий професіоналізм новобранців поетичного цеху. Але ж вправне версифікаторство - то ще не все. Сьогодні нікого не дивують і не захоплюють вправно заримовані рядки та оригінальні образи. Тільки сильна, неординарна творча особистість із власним голосом може претендувати на увагу широкого читацького загалу. Оксана Забужко має власний голос, що й підтвердила збірка "Диригент останньої свічки". Амплітуда її мовних засобів надзвичайно широка: діалектизми і фразеологізми, соковиті, маловживані у сьогоденному побуті слова зі скарбниці нашого народу аж до міського арго... Мабуть, важко було б перекладати ці поезії іншою мовою, щоби зберегти їхню пружну, мускулисту плоть, їхній колорит і внутрішню вібрацію оригінального поетичного голосу. Хоча, звичайно, переклад - це завжди втрати...

Цікаво відзначити новий для Оксани Забужко художній прийом, котрим вона неодноразово користується: це майстерне вплітання елементів народнопісенної творчості у канву поетичних текстів. Завдяки цьому прийому вдається досягти цікавого ефекту, наприклад, у "Баладі про горду царівну", у віршах "Наполовину" та "Конкурс краси". Уривки з українських народних пісень цілком доречно і природно, не дисонуючи, звучать у контексті цих поезій...

Вже згадуваний автор рецензії на збірку "Травневий іній" С. Пінчук закидав свого часу молодій поетесі щодо надмірної експлуатації вдало знайдених образів, художніх засобів (у конкретному випадку рецензент говорив про зловживання образом горла як засобом поетичної експресії: "катапультуючи з горла, Серце шалено колотиться в зуби мені!"; "слова, що не мовлені, здибились в горлі мені..."; "Холоне ранок в горлах квітів..."; або ж така ускладнена конструкція: "Ми борсаємось у темному колодязі ночі І чорними прірвами горл фотографуємо місяць..." та ін.). У збірці "Диригент останньої свічки" О. Забужко і далі експлуатує цей образ: "руками в горло заштовхати плач", "Горлом втікала душа, наче чорт із церкви...", "голосів обезгорлених хриплий широкий надріз"... Отже, поетеса не відмовилась від повторів образів і вдало знайдених поетичних прийомів. Але це її авторське право. Можливо, за рахунок таких самоповторів вона прагне акцентувати увагу на тому, що їй здається найвагомішим і найважливішим. І тоді цей хід доречний і художньо виправданий. Як і те, що поетеса насичує вірші з урбаністичної тематики колоритним міським жаргоном. Фраєрнулась, лабух, лабала, мент, "блатна" шуя, фарца - подібні жаргонні слівця міцно вплетено у тканину вірша.

Схильна Оксана Забужко і до гри в слова: "мент в позументах", "і чудно, і дивно (і чадно, і димно)"... Вдало користується старим стилістичним засобом - алітераціями, що підсилюють виразність, звукове багатство, інструментовку вірша. Проте іноді не уникає збігу звукосполучень і приголосних: хто тоді, іде девальвація, наче чорна, наче чорт, всіх, хто, то тому, пам'яттю тіл, кожному муру і т. д.

З традиційною школою ріднить її і прихильність до класичного, традиційного римованого письма - це на тлі сьогоднішнього повального захоплення молодих українських поетів вільним віршам. А що вдаються їй і верлібри, свідчать три вільних вірша із збірки: "Автопортрет без ревнощів", "Невже ще існують люди" та "Визначення поезії".

Схильна Оксана Забужко і до епатажу, хоча й не такою мірою, як група "Бу-Ба-Бу" або "Пропала грамота". Епатажність виявляється навіть у віршах, зібраних у розділі "Світ без любові". Яскравий приклад того - "Ексцентричне" (хоча де існують приписи, що дають право тільки на печаль та сльози як неодмінну атрибутику інтимної лірики?). А втім, існує загроза, що епатаж для Оксани Забужко з пози, гри, з молодої визивності й войовничості може перерости у позицію. Епатаж - юнацька хвороба. Але ж юність не триває безконечно?..

Четвертий - і останній - розділ книжки складається з ліричної драми "Пророцтва Нострадамуса" та поеми-видіння "Самогубче дерево". Ці твори є експериментальними у доробку поетеси. Рамки вірша затісні для неї. Ваблять інші форми, розлогі віршовані тексти. Вабить експеримент зі змішанням жанрів - "Пророцтва Нострадамуса" авторка визначила як ліричну драму, "Самогубче дерево" має підзаголовок: поема-видіння. Але "Пророцтва" можна розглядати і як доволі розлогий вірш з драматичними елементами, а "Самогубче дерево", хоча й більше відповідає за визначенням поемі, все ж канонічною поемою назвати важко. (Та й де вони сьогодні, ті канонічні поеми? Ламання канонів, жанрів, традицій - визначальні риси сьогоденної поезії...)

"Пророцтва Нострадамуса" побудовано на відомостях інформаційного характеру про загадкового французького астролога. Звертання до цієї особи переплітаються з авторськими візіями та з доволі віддаленими одна від одної у часі і в просторі подіями, а також з морально-етичними розмірковуваннями. Загалом же ця річ літературного походження, а конкретно в доробку Оксани Забужко започаткувала свій родовід від таких віршів, як "Портрет К. М. Грушевської в юності", "Норманська елегія", "Коментар до дій св. апостолів", "Опливає свічка, о мій Фаусте бідний", "Ель Греко (Домінікос Теотокопулос), Вознесіння Богородиці" та ін. "Самогубче дерево" теж глибоко закорінене у попередніх віршах поетеси. Твір не має чіткого сюжету, в ньому не розвивається дія, відсутні виразно окреслені персонажі, образи даються напливом - прийом, запозичений від кіномистецтва, та й загальна мозаїчність, фрагментарність тексту теж близькі поетиці кіносценарію; мовний потік йде немовби із підсвідомості - до всього цього читач зарані підготовлений словом підзаголовка: "видіння". Поетеса порушує в поемі саме морально-етичні проблеми, що їх вона торкалась у названих вище віршах збірки. Нова тема тут - біблійська шоста заповідь "не убий", що значно підсилює філософське звучання як самої поеми, так і всієї збірки загалом. І ця ж тема звучить лейтмотивом у поки що єдиному відомому читачеві прозовому творі Оксани Забужко - у футурологічній притчі "Книга буття. Глава четверта" ("Прапор", 1989, № 1), творі, котрий своїми головними мотивами та ідеями переплітається з поетичною частиною її доробку.

Але яке, врешті, читачеві діло до того, як зроблено літературний твір? Це предмет дослідження фахівців. Читача ж цікавить, що хотів сказати своїм твором письменник і якою мірою йому вдалося це зробити. Мабуть, буде справедливим визнати, що написати про Афганістан і пов'язані з ним болючі питання так, як це зробила Оксана Забужко У своєму "Самогубчому дереві", досі в поезії не вдавалося нікому. Братися ж сьогодні за афганську тему ризиковано вдвічі: про Афганістан, наркоманію, мафію в останній час стільки писано-переписано, що є підстави говорити про спекуляцію на актуальності тематики. Оксана Забужко висвітлила цю тему по-новому, під власним ракурсом; показала знищення загальнолюдських цінностей, загибель духовності, тобто те, що є для людини самогубством (саме так розшифровується метафора "Самогубче дерево" у контексті поеми).

Оксана Забужко - поет книжний. Чимала кількість її поезій закорінено у світових і вітчизняних літературних сюжетах. Яскравим потвердженням цього постулату може бути вірш "Корабель дурнів" з підзаголовком "Варіації на тему Себастіана Бранта", котрий прямо засвідчує своє літературне коріння. Вчений-гуманіст, один з найяскравіших представників літератури німецького Відродження, що його прийнято називати в Німеччині періодом Реформації, С. Брант є автором віршованої сатири "Корабель дурнів", котра й сьогодні не втратила своєї актуальності. О. Забужко не перша звернула творчі шукання до цього твору - це засвідчує хоча б проза американської письменниці Кетрін Енн Портер, яка запозичила у Бранта деякі аспекти його твору разом з центральною метафорою й саму назву для роману - "Корабель дурнів", хоча в цілому американка пішла аж ніяк не шляхом дидактичного гротеску, властивого прямолінійному Себастіану Бранту з його "добовими" ударами проти розбещеності, дурощів, марнославства, лінощів... Оксана Забужко теж відмовилась (та й сьогодні в поезії це вже було б художньо невиправданим ходом!) від дидактичності С. Бранта. Зате вона змалювала наше життя у гротесковому ракурсі, спираючись на центральну метафору Брантової сатири, як це мав помітити читач із цитати на початку нашої розмови...

Оксана Забужко відчуває свою нерозривну єдність з літературним поколінням вісімдесятників. Це засвідчує її вірш "Голосом вісімдесятих", що відкриває збірку, і його можна було б назвати програмним у творчості поетеси. Попри все це, треба зазначити, що соціальна заангажованість поезій Оксани Забужко була відчутна ще від перших її публікацій. Отож це не потакання сьогоднішньому захопленню публіцистикою та перебудовчою тематикою, це природна риса поетичного світу Оксани Забужко. Це її тривоги, її болі, її життя, врешті-решт.

Ми - в утробі ще - зрячі,
в колисці - на все приготовані:
На обвуглених пнях
тих родин, що лягли до ноги, Зачинали нас в ночах
батьки реабілітовані,
Синім киснем надій накачавши нам вени тугі.
Ми прийшли навздогін.
Ми щасливо вродились: ми чисті,
Не стріляли у спину,
і нам не стріляли в лице... Тільки чом же так важко
на пагорбах дихає місто, Мов накидане скупо
тремтячим шорстким олівцем? Нас не крило по шанцях
шрапнеллю, болотом і матом, Олівець нам не падав
з безкровно-слабої руки... Тільки з лекцій естетики
нас знімали чомусь в військкомати І разом із дипломом вручали
військові квитки. І коли ми крізь юність бряжчали
словесним металом І любов по копійці міняли
бозна-де і з ким, - Непритомною пам'яттю тіл,
спраглих тіл ми весь час пам'ятали, Що на київській крові
десь родять афганські піски...

Скільки болю, який діапазон думок та почуттів у цих рядках!.. Цитата, красномовніше за будь-який коментар.

Тим, що поетеса відчуває свою нерозривну єдність із поколінням вісімдесятників, можна пояснити й переклик її рядків із вірша "Іронічний ноктюрн" ("І сниться... кожному муру - якась голова, Спроможна його пробити") з відомими рядками Олега Лишеги: "...бийся головою об лід!.." Усвідомлення поетесою своєї приналежності до літературного покоління яскраво відбилося у "Спробі сонатного циклу "Нічні метелики":

А балакали: покоління!
А вдивлялись, аж сліпли: хто?

Читай: хто - той "речник і вісник" - за Юрієм Андруховичем, теж вісімдесятником. І невипадковий цей тематичний переклик у творчості двох поетів - одні й ті ж проблеми непокоять їх. Поетеса розуміє, що її літературне покоління, яке донедавна фігурувало в критичних оглядах у ранзі молодих, нині вже поступається місцем наступному. І вже відчутно, як неофіти наступають на п'яти вісімдесятникам. "Слухай, це ж можна здуріти, тобі ж уже тридцять! Що ж це зробилось зі світом, з тобою, зі мною?.." - стурбовано запитує Оксана Забужко у циклі "Нічні метелики". Тридцять років - це рубіж, за яким, як розуміє вона, кінчається юність і, "наче захекане серце, зривається бігти годинник", аби надолужити згаяний час, аби якнайбільше встигнути, якомога повніше самореалізуватися до наступного рубежа, до визначеного собі поетесою терміну: "після того, як - сорок, до того, як - сорок: допоки живі".

Отже, Оксана Забужко визначила собі надзавдання. Перед нею безкрая морська стихія - стихія її творчої фантазії.

Де причалить наступного разу брантівський кораблик?..

Л-ра: Вітчизна. - 1992. - № 2-3. - С. 149-154.

Твори

Критика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оксана забужко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
критика на творчество о. забужко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
критика на творчість оксани забужко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать критику

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література кінця 20 - початку 21 ст.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко. Критика. Особливості поетики О. Забужко

# data[].attributes.attachment_link.description
Відомо, аби привернути читацьку увагу до літературного твору, початок має бути оригінальним. Скористаємося ж з цього рецепта і розпочнемо так: Наче в Ноїв ковчег, нас упхалось в цей Час непомалу - Кат і жертва, брехун і підбрехач і той, кому - так, все одно, Всі пліч-о-пліч сопуть, і усі норовлять до штурвала - Поки все-таки штиль і покіль ще не йдемо на дно.

# data[].attributes.attachment_caption
03 Оксана Забужко. «Казка про калинову сопілку» (уривок). Читає Вікторія Коротєєва

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ім. М.Л.Кропивницького

# data[].attributes.attachment_link.title
03 Оксана Забужко. «Казка про калинову сопілку» (уривок). Читає Вікторія Коротєєва

# data[].attributes.attachment_caption
150-летие Леси Украинки: Оксана Забужко о жизни выдающейся писательницы

# data[].attributes.attachment_link.title
150-летие Леси Украинки: Оксана Забужко о жизни выдающейся писательницы

# data[].attributes.attachment_caption
Інтерв'ю з Оксаною Забужко | ІнфоДень - 09.01.2020

# data[].attributes.attachment_link.title
Інтерв'ю з Оксаною Забужко | ІнфоДень - 09.01.2020

# data[].attributes.attachment_caption
Як рубали вишневий сад? / Оксана Забужко

# data[].attributes.attachment_link.title
Як рубали вишневий сад? / Оксана Забужко

# data[].attributes.attachment_caption
Біографія Оксани Забужко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оксана Забужко - українська письменниця, про яку знають далеко за межами нашої держави чи навіть Європи. А все тому, що вона поєднала в собі талант прозаїка, поетеси та есеїстки. Та чи не найбільш відомою вона є як публічна інтелектуалка, яка вже десятиліттями розповідає світовій спільноті про Україну. Твори Оксани Забужко перекладають десятками мов світу, а до її думки щодо суспільно-політичних подій прислухаються сотні тисяч людей. Закликаємо дізнатися більше про життя і творчість письменниці.
Оксана Забужко народилася 19 вересня 1960 року в місті Луцьк. За словами письменниці, правдиве родове прізвище оригінально було не "Забужко", а "Забузькі". В Луцьку жила до 8 років, поки її батька не виявило КГБ, що переслідувало його кілька років. Після цього родина була вимушена переїхати до Києва.

У столиці закінчила середню школу, а пізніше - філософський факультет (1977-1982) та аспірантуру з естетики (1985) Київського університету імені Тараса Шевченка. Була членом КПРС. Учасниця революції на граніті 1990 року.

Викладала в Консерваторії ім. Чайковського в Києві. З 1989-го року - старший науковий співробітник інституту філософії Національної Академії Наук України.

У 1987-му році Оксана Забужко була прийнята до Спілки письменників Радянського Союзу.

Захистила кандидатську дисертацію на тему "Естетична природа лірики як роду мистецтва". Виключно літераторством трудовий досвід Забужко не обмежується. Довгий час вона працювала викладачем. Причому лекції кандидата філософських наук Забужко пощастило відвідати студентам не тільки Київської державної консерваторії ім. П. Чайковського, де Забужко читала естетику, а також студентам таких всесвітньо відомих університетів як Гарвардський, Єльський, Колумбійський.

1992 року викладала україністику в Університеті штату Пенсильванія як запрошений письменник. У 1994 авторка отримала стипендію Фонду Фулбрайта і викладала в Гарвардському та Піттсбурзькому університетах.

У 2001-му році - викладач літературної майстерності в КНУ.

Відкрито підтримувала Помаранчеву Революцію в 2004-му році.

Брала участь в Революції Гідності, активно виступала проти тодішнього режиму Віктора Януковича. Пізніше брала участь у спецпроекті Національного музею Революції Гідності під назвою "Арсенал свободи".

Виступає проти російської агресії на Донбасі і анексії Криму. Зокрема, в 2018-му році вона підтримала лист діячів культури України із закликом до світових лідерів забезпечити захист і звільнення українського політв'язня в Росії, режисера Олега Сенцова.
Творча діяльність
В Україні Забужко від 1996 (від часу першої публікації роману-лонґселера "Польові дослідження з українського сексу") залишається найпопулярнішим україномовним автором - загальний наклад проданих її книжок станом на 1 січня 2003 становить понад 65 тис. примірників.

Крім того вона є авторкою численних культурологічних статей і есе у вітчизняній та зарубіжній періодиці. Оксана Забужко провадила авторську колонку в деяких періодичних виданнях ("Panorama", "Столичные новости" тощо), вела літературні майстер-класи в Київському університеті.

Твори Забужко здобули також міжнародне визнання, особливо широке - в Центральній та Східній Європі. Її вірші перекладалися 16 мовами світу і 1997 удостоєні Поетичної Премії Global Commitment Foundation (Фонду Всесвітнього Зобов'язання, США). Серед інших її літературних нагород - премії Фонду ім. Гелен Щербань-Лапіка (США, 1996), Фундації Ковалевих (1997), Фонду Рокфеллера (1998), Департаменту культури м. Мюнхена (1999), Фундації Ледіґ-Ровольт (2001), Департаменту культури м. Ґрац (2002) та ін.

Оксана Забужко живе на письменницькі гонорари. Значна частка її доходу - надходить від книг, виданих за кордоном. Твори Забужко змогли завоювати європейські країни, та мають своїх прихильників у США.

Оксана Забужко - член Асоціації українських письменників. У серпні 2006 року журнал "Кореспондент" включив Забужко в число учасників рейтингу ТОП-100 "Найвпливовіших людей в Україні", до цього в червні книга письменниці "Let my people go" очолила список "Краща українська книга", ставши вибором читачів Кореспондента № 1.

Вірші

Вперше надбанням громадськості вірші Оксани Забужко повинні були стати ще в дев'ятирічному віці поетеси - її перша збірка, вступне слово до якої написав відомий український письменник і драматург Михайло Стельмах, була запланована до тиражу в 1973 році. Однак в результаті репресій батьки Забужко виявилися в "чорному списку" і друк збірки було скасовано.

Вперше опублікувати свої вірші Забужко змогла тільки в 1985 році, випустивши поетичну збірку "Травневий іній". Крім цього, у Оксани Забужко видано ще п'ять віршованих збірок.

Творчий доробок

Оксана Забужко популярна завдяки своїй прозі. Найбільшу популярність їй приніс твір "Польові дослідження з українського сексу", написаний і виданий в 1996-му році. Крім цього слід відзначити такі роботи:

"Инопланетянка" - повість 1992 року.

"Казка про калинову дудці" - повість переводилася на польську, чеську і фарсі, вийшла в тираж в 2000-му році.

"Музей покинутих секретів" - роман 2009-го року.

"Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій" - присвячена Лесі Українці робота вийшла в 2007 році.

Нагороди

16 січня 2009 року Президент України В.Ющенко нагородив Оксану Забужко орденом княгині Ольги III ст. за вагомий особистий внесок у справу консолідації українського суспільства, розбудову демократичної, соціальної і правової держави та з нагоди Дня Соборності України.

2012 року отримала відзнаку "Золотий письменник України".

Активність у мережі

У письменниці є своя сторінка в соціальній мережі Facebook, на яку підписано 54 тисячі читачів. Її Twitter читає більше семи тисяч чоловік.

Оксана Забужко часто з'являється в ефірах українських і проукраїнських радіостанцій і телеканалів, таких як "Радіо Свобода" або "UA: Радіо Культура".

У своєму блозі нагадує про злочини Росії проти українців, зачіпає злободенні релігійні питання, висловлює свою думку щодо війни на Донбасі, внутрішньої політики України і постреволюційної обстановки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Оксани Забужко

# data[].attributes.attachment_link.description
Оксана Забужко - українська письменниця, про яку знають далеко за межами нашої держави чи навіть Європи. А все тому, що вона поєднала в собі талант прозаїка, поетеси та есеїстки. Та чи не найбільш відомою вона є як публічна інтелектуалка, яка вже десятиліттями розповідає світовій спільноті про Україну.

# data[].attributes.attachment_link.description
Log into Facebook to start sharing and connecting with your friends, family, and people you know.

# data[].attributes.attachment_caption
До 60-річного ювілею. 9 оригінальних фактів про Оксану Забужко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні, 19 вересня, відзначає свій ювілей 60 років відома українська письменниця Оксана Забужко.

За роки своєї діяльності письменниця встигла завоювати досить велику аудиторію. Зокрема її книги були переведені аж на 20 мов. Окремими виданнями її роботи видавалися в Італії, Чехії, Польщі, Болгарії Росії, Нідерландах, США та багатьох інших країнах Європи і Азії.

Тому в честь ювілею такої відомої в своєму колі знаменитості, ми вирішили зробити добірку найцікавіших фактів з життя Оксани про які відомо не кожному
Оксана Забужко фото:.facebook.com/oksana.zabuzhko 9 оригінальних фактів про Оксану Забужко
Мало хто знає, що в дитинстві Оксана хотіла стати кінорежисером.

Єдине, що письменниця не розуміє і ніколи нікому не пробачить - це несправедливе ставлення до тих людей, які їй дуже дорогі. Також жінка не поважає тих, хто готовий зрадити і підставити іншого за його спиною.

На думку Оксани Забужко, потрібно читати книги для того, щоб бути не тільки освіченою, але й зуміти зрозуміти і хоча б трохи урізноманітнити наше життя.

Забужко має більш солідний і стабільний дохід від книг, які видаються за кордоном.

Твір Забужко під назвою "Польові дослідження з українського сексу" (1996 рік) мала найбільший успіх серед інших її видань. Книга була продана понад ніж 120 тис. примірників.

Письменниця точно не знає, скільки її творів було видано. Оскільки велика частина її тиражів в Україні була випущена на не зовсім чітких і ясний умовах, а так званим "чорним" тиражем.

У 2008 році письменниці був вручений орден княгині Ольги III ступеня. Нагороду Оксана отримала особисто від чинного на той момент президента України Віктора Ющенка.

А в 2013 році твір письменниці "Дім покинутих секретів" був нагороджений престижною європейською премією "Ангел Господній".

Якби Оксана мала можливість повернутися в минуле, вона б більшу частину часу вважала за краще провести зі своїми близькими і рідними людьми.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оксана забужко

# data[].attributes.attachment_link.title
До 60-річного ювілею. 9 оригінальних фактів про Оксану Забужко

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні, 19 вересня, відзначає свій ювілей 60 років відома українська письменниця Оксана Забужко. За роки своєї діяльності письменниця встигла завоювати досить велику аудиторію. Зокрема її книги були переведені аж на 20 мов. Окремими виданнями її роботи видавалися в Італії, Чехії, Польщі, Болгарії Росії, Нідерландах, США та багатьох інших країнах Європи і Азії.

# data[].attributes.attachment_caption
Оксана Забужко - Казка про калинову сопілку (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дівчинка народилася з місяцем на лобі - невеликою багряною міткою-серпиком. Мати переживала, що то за знак, хотіла вірити, що на добре, на якусь особливу долю. Вечорами розчісувала доньку, розказувала казки про дівчину-золотоволоску, про Ганну-панну. Ганна росла гордою, розумною не по літах, а сільські кумасі тільки дивувалися. Не знали, яка гризота матері Марії - адже вона вийшла за свого чоловіка Василя з досади.

Коли її прийшли сватати, батько не дозволив віддатися за любого, але далекого й непевного чоловіка. Тоді вона дала згоду першим, які прийшли, сватам. Незабаром батько помер і часто приходив до дочки у снах.

Друга дочка, Оленка, народилася кволенькою, плаксивою. Батько за нею упадав, панькався понад міру, захищав від матері, навіть на роботу брав, вставав уночі до малої, співав пісню. Ця пісня так вразила Ганнусю, що вона з ревнощів відлупцювала Оленку й добряче дістала за це від матері.

Сестри щодалі все більше не любили одна одну. Мала намагалася весь час вивести із себе Ганнусю, дратувала її, старша сестра била молодшу.

Батько, ніби відчуваючи за собою якусь вину, привіз Ганнусі з ярмарку багато шовкових стрічок, а Оленці - тільки горіхів та родзинок. Якось, дивлячись на місяць, Ганнуся спитала батька про плями на ньому. І той розповів про Каїна та Авеля. У дівчини залишилося лише одне питання: чому Бог прийняв жертву Авеля і не прийняв Каїнової, чому одного брата полюбив більше, адже вони обоє добре працювали.

Якось до них завітала циганка і сказала, що Ганнусі краще б піти в монастир, бо не будуть батьки нею тішитися. А от про молодшу подбають і так. Марія здивувалася і стривожилася, але, звичайно ж, відмовилася.

Ганна стала вже дівчиною, і про неї розпитували матері сільських парубків. Декотрі й сватів уже засилали, але отримали чемну відмову - мала ще. Мати більше вболівала за Ганну, а батько - за Оленку, то й приліпилося - дідова дочка й бабина дочка.

Ганна могла визначати, де є вода, щоб копати криницю. Це виявилося випадково, і з тих пір її запрошували в усі навколишні села. Мала вже й свій заробіток. Якось на ярмарку, побачивши отамана чумаків, спитала у матері, що то за біла пані поряд із ним сидить. Мати, звичайно, нікого не побачила. Потім виявилося, що ті чумаки завезли чуму.

Оленка вилюднилася, зробилася славним дівчам. Найбільше любила прясти. Але продовжувала робити сестрі різні капості. Ганнусі не хотілося й бути в хаті.

Через хатні заколоти Ганна переставала чути воду. Якось замість води показала на вбитого й закопаного чоловіка, вказала й на вбивцю.

Дівувати сестри почали майже одночасно. Батькам довелося справити їм чимало одягу, хоч Ганна й сама вже заробляла, але не вважала це серйозним, не дорікала сестрі, що й та користується її працею.

Ганнусю в гурті обирали на Лелю й на "тополю", вона була в усьому найгарнішою. Тому інші трималися якось осторонь, не вважали за свою, і це засмучувало дівчину.

Якось Ганнусю помітив найкращий та найбагатший хлопець на селі Дмитро Маркіянів. Найняв для неї музики, сказав, щоб вийшла увечері на леваду. Вона відмовилася. Усі вже вважали їх гарною парою, навіть не думали, що дівчина буде проти. Дмитро не любив, щоб було не по його, підстеріг Ганну і ледь не взяв силою. Вона вкусила його і втекла.

Непомітно розквітла й Оленка. Коли восени прийшли свати, Ганнуся не одразу й зрозуміла, що Дмитро сватає не її, а молодшу сестру.

Це був сором. У душі Ганни застигла образа, потім усе гостріше їй хотілося помститися. Якось, повертаючись додому, знайшла красивий чоловічий пояс. Узяла додому, поклала під подушку. Уночі якийсь приємний чоловічий голос сказав, щоб повернула пояс, а як не оддасть, то мусить стати його дружиною. Вирішила, що то і є її доля.

Щоночі дивний чоловік був із нею, а на ранок відлітав через комин, як дим. Ганнуся змарніла, тільки й ждала ночей. А ще мріяла про помсту Оленці. Адже незабаром - її весілля, і вони, мабуть, разом із Дмитром задумали її так покарати.

У неділю Ганна взяла ніж і запропонувала Оленці піти до лісу прогулятися. Та погодилася, і Ганна її там зарізала. Повернулася надвечір сама не своя, на питання, де сестра, говорила, що не знає. Чоловіки шукали Оленку в лісі, але так і не знайшли.

Ганна збожеволіла, лежала мовчки на печі вагітна. Одного разу селом проходила чумацька валка. До Василя й Марії попросилися переночувати кілька. Стали розмовляти. Молодий чумак вийняв сопілку, вирізану з калини біля села, а та заспівала Оленчиним голосом. Ганнуся скочила з печі й зареготалася, сказала, що справдилося все. Зрозуміли, хто вбивця, послали по сторожу. Поки прийшли, а в хаті нікого не виявилося, тільки на полу слід смоляний залишився.

Критика, коментарі до твору, пояснення (стисло):

На матеріалі усної народної творчості та біблійної легенди письменниця створила оновлений міф про двох сестер, у якому розглядає вічні філософські категорії життя і смерті, добра і зла, любові й ненависті. Важливими моментами у творі є проблема батьківського виховання, поняття про щастя "на зло", стосунків у родині, врешті-решт, вибору людини, пошуку нею істини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оксана Забужко - Казка про калинову сопілку (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Дівчинка народилася з місяцем на лобі - невеликою багряною міткою-серпиком. Мати переживала, що то за знак, хотіла вірити, що на добре, на якусь особливу долю. Вечорами розчісувала доньку, розказувала казки про дівчину-золотоволоску, про Ганну-панну. Ганна росла гордою, розумною не по літах, а сільські кумасі тільки дивувалися.