# data[].attributes.attachment_link.title
Соляні шахти Соледару

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Донеччина TV

# data[].attributes.attachment_link.title
Соляні Шахти - туристичний магніт у Соледарі | Твоя Донеччина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Соляні шахти Соледара

Уже з назви можна зрозуміти, що Соледар є містом, де добувають "біле золото землі".

Місцеве підприємство "Артемсіль", що працює з 1881 року є найбільшим в Східній та Центральній Європі з виробництва та реалізації солі. У одній з його підземних шахт на глибині 288 метрів у 1990-х роках було створено спеціалізований Музей соляної промисловості. Шахта знаходиться на місці древнього моря, тому стіни, підлога, стеля з візерунками та вигинами - усе створено природою з солі.

У експозиційних залах музею представлено речі, інструменти та одяг шахтарів. Крім того, Музей соляної промисловості співпрацює з Артемівським краєзнавчим музеєм, колекція якого містить багато експонатів присвячених розвитку галузі.

Крім того, тут діє спелеосанаторій для лікування захворювань дихальних шляхів та алергій. У 2004 році відкрили ще одну унікальну особливість шахти - її акустику. Того року тут провели концерт Донбаського симфонічного оркестру "Соляна симфонія", після якого австрійський диригент сказав, що таке звучання можуть забезпечити лише 2-3 театри в світі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Природні об'єкти - "Соляні шахти Соледара" - Соледар

# data[].attributes.attachment_link.description
Уже з назви можна зрозуміти, що Соледар є містом, де добувають "біле золото землі". Місцеве підприємство "Артемсіль", що працює з 1881 року є найбільшим в Східній та Центральній Європі з виробництва та реалізації солі. У одній з його підземних шахт на глибині 288 метрів у 1990-х роках було створено спеціалізований Музей соляної промисловості.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Крейдяні Білокузьминівські скелі

Крейдяні скелі Білокузьминівки або по-науковому Скелеподібне оголення верхньої крейди є геологічною пам'яткою природи місцевого значення.

90 мільйонів років тому з дна доісторичного океану Тетіс вийшло назовні крейдяне відкладення, що утворилося з морських організмів з вапняковим скелетом. Висота крейдяних скель Білокузьминівки близько 25 метрів. Довжина підніжжя - 120м. Тут з роками утворилася низка ніш та печер. Скелі лише в рідких місцях покриті рослинністю, а загалом вони голі і мають різні відтінки кольорів: від білого до сірого.

У 1960 році поряд із скелями було знайдено стоянку первісних людей часів палеоліту. Козакам і радянським військовим під час війн скелі слугували в якості оглядової вежі.

З 1972 року Білокузьминівські скелі охороняються державою, а з 2004 входять до складу Краматорського РЛП.

# data[].attributes.attachment_link.title
Природні об'єкти - "Крейдяні Білокузьминівські скелі" - с. Білокузьминівка

# data[].attributes.attachment_link.description
Крейдяні скелі Білокузьминівки або по-науковому Скелеподібне оголення верхньої крейди є геологічною пам'яткою природи місцевого значення. 90 мільйонів років тому з дна доісторичного океану Тетіс вийшло назовні крейдяне відкладення, що утворилося з морських організмів з вапняковим скелетом. Висота крейдяних скель Білокузьминівки близько 25 метрів. Довжина підніжжя - 120м.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Донбас

# data[].attributes.attachment_link.title
Крейдяні Білокузьминівські скелі — привабливе місце для туристів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ДОНЕЦЬКИЙ ОБЛАСНИЙ КРАЄЗНАВЧИЙ МУЗЕЙ | Офіційний сайт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Білокузьминівські крейдяні скелі - дивовижний витвір природи. Вони знаходяться за 500 м від центру села Білокузьминівка Костянтинівського району Донецької області, за що і однойменно названі. У 1972 році скелі отримали статус геологічної пам'ятки природи місцевого значення та з того ж часу охороняються. Неймовірним видом Білокузьминівських крейдяних скель та їх околицями милуються місцеві жителі та приїжджі туристи. Заповідна зона займає 0,35 гектара землі.

Щодо історії виникнення скелеподібного оголення верхньої крейди вчені дотримуються єдиної теорії. Вік Білокузьминівських стовпів близько 90 млн. років, тож формуватися вони почали в останньому (крейдяному) періоді мезозойської ери. Тоді на території сучасної Донецької області було тепле море, у якому мешкали різні морські жителі. Ці організми, від мікроскопічних до великих (головоногих молюсків з панциром діаметром близько 5 м), мали вапняний скелет. Залишки цих тварин багато тисяч років збиралися на морському дні. З них і утворилися Білокузьминівські скелі, на уламках крейди яких іноді можна побачити відбитки панцирів давніх молюсків.

Найвища скеля - гора Меч. Її висота становить 25 метрів. У 16 ст. запорізькі козаки використовували скелю у якості спостережного пункту. У дозорних цілях її використовували і солдати під час Другої світової війни. Гряда невисоких крейдових пагорбів тягнеться на схід від гори Меч. У нижній її частині є гроти та печери. Відомо, що у 20-х рр. минулого століття у одній з таких печер жив православний відлюдник Степан Босий. Своє прізвисько він отримав через те, що ні в яку пору року не носив взуття. Він влаштував келію, а все, що потрібно було для життя, відлюдник вирубав з крейди. Так у нього була лежанка, ніша для ікон та невеличке віконце.

Скелі у Білокузьминівці мають велике археологічне значення. У 1960-ті роки у гірського підніжжя була виявлена стоянка давніх людей. Вони жили біля скелі, в них був кремінь, з якого виготовлялися знаряддя праці і зброю для полювання, і прісна вода з річки Біленька, що протікає неподалік.

На крейдяних скелях майже немає рослин, а ті, що є, - рідкісні, занесені до Червоної книги України. Їх унікальність в тому, що вони пристосувались до крейди, неродючої та сухої, і ніде більше рости не можуть. У степу, що оточує скелі, ростуть багатовікові клени, ясені, дуби та інші дерева. Неподалік від гір мешкають птахи-хижаки, лелеки, кажани, деякі гризуни. Можна зустріти ящірок та інколи черепах і зміїв. Значні ділянки степу неорані. Втім, завдяки цьому місцевість залишається такою мальовничою. Проїжджаючи поблизу с. Білокузьминівка чи, принаймні, Краматорська, відправтесь до Білокузьминівських крейдяних скель. Вам варто побачити їх красу на власні очі. Не пожалкуєте.
Фото: Дмитрий Балховитин

# data[].attributes.attachment_link.title
Білокузьминівські крейдяні скелі - Краматорськ | ДОНЕЦЬКИЙ ОБЛАСНИЙ КРАЄЗНАВЧИЙ МУЗЕЙ

# data[].attributes.attachment_link.description
Білокузьминівські крейдяні скелі - дивовижний витвір природи. Вони знаходяться за 500 м від центру села Білокузьминівка Костянтинівського району Донецької області, за що і однойменно названі. У 1972 році скелі отримали статус геологічної пам'ятки природи місцевого значення та з того ж часу охороняються. Неймовірним видом Білокузьминівських крейдяних скель та їх околицями милуються місцеві жителі та приїжджі туристи.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Говерла — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гора Говерла

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українські Карпати зачаровують величчю гір та грайливістю водоспадів, що хаотично розкинуті по території зеленого краю. Найбільше вирізняються з-поміж усіх велетні двотисячники, яких тут налічується 6. Одним з таких гігантів є гора Говерла - найвища точка не тільки Українських Карпат, а й України в цілому.

Фото: Михаил Маркович

Висота вершини складає 2061 метр над рівнем моря, знайти її можна на гірському масиві Чорногора, більша частина якого має безпосереднє відношення до Карпатського біосферного заповідника та Карпатського національного природного парку. Розташована Говерла на межі Рахівського р-ну Закарпатської обл. та Надвірнянського р-ну Івано-Франківщини, за 17 км від румунського кордону. Вершина гори представляє собою великий плоский майданчик, який тут називають оглядовим. Й правда, з вершини Говерли можна милуватись панорамами гірського масиву в радіусі 360°, звідси навіть можна побачити гори Мараморошу, що знаходяться в Румунії.

Легенда про гору Говерлу

Існує чимало легенд про найвищу гору Українських Карпат. В одній з них розповідається про неймовірну історію кохання між чарівною й стрункою дівчиною та прудким і сильним парубком, проте їхньому щастю не судилось здійснитись. Батько дівчини (ймовірно, мольфар - чарівник) шукав всілякі способи запобігти зустрічам молодих і врешті-решт, не знайшовши рішення, перетворив доньку на високу та чарівну гору Говерлу, а парубка увіковічнив витись коло ніг закоханої у вигляді річки, що тепер йменується Прутом.

Фото: Stanislav Rico

Туристичні маршрути на Говерлу

Технічно, Говерла не є складною вершиною, однак розслаблятись ми вам не радимо. Температура на висоті 2000 метрів вище рівня моря на 10-13 °С нижче ніж в долині. З угорської назва вершини перекладається як "снігова гора", й це не дивно, адже навіть в літню пору року на горі часто трапляються опади, а тому не забудьте взяти з собою накидку від дощу. Інколи в літню пору температура на вершині й зовсім може опуститись до 0 °С, і тоді дощ може супроводжуватись ще й мокрим снігом. В період зимових сходжень вершина отримує категорію 1Б через лавинонебезпечні схили.

Говерла та Петрос. Фото: Михайло Пецкович

З румунської ж Говерла може бути перекладана як "важкопрохідне підвищення" (нічого собі підвищення - 2,061 м!).

Перший туристичний маршрут був відкритий ще в далекому 1880 році. З тих часів багато що змінилось в світі, але не найвищий гірський масив Українських Карпат - Чорногора, перлиною якої є гора Говерла. Вершина щороку привертає до себе увагу поціновувачів активного відпочинку. Помилуватись краєвидом сюди приїздять туристи з різних міст, країн та материків.

На Говерлу ведуть 4 основні маршрути, найзручнішим з яких є підйом з турбази "Заросляк". Краще йти не прямою стежкою, яка веде на гору, а саме з турбази, адже підйом цим маршрутом буде найлегшим, і ви зможете побачити більше мальовничих краєвидів, серед яких в далечині буде виднітись вкрита альпійськими луками Говерла. Також на гору можна піднятись хребтовою стежиною з боку Петросу, зі сторони гір Брескулу/Пожижевської або ж з урочища Козьмещик.

Детальний опис маршрутів на Говерлу:

На вершині розміщений великий бетонний стовп та металевий хрест, неподалік від них встановлена плита з нагоди 5-ої річниці незалежності України з вмонтованими капсулами, всередині яких земля з усіх областей країни. Піднятись на Говерлу - найвищу точку України - своєрідне досягнення, до якого варто долучитись кожному. Якщо ви рідко вибираєтесь з дому і не звикли до гірських переходів, то останні кількасот метрів до вершини вам добре запам'ятаються. Однак, це вже фінішна пряма, а вигляд з Говерли вартує цього. Дійти до вершини можуть всі, це тільки питання часу, а за вами навряд буде хтось гнатись і підганяти.

Фото: Говерла та Петрос з Гутин Томнатика, автор: Юрій Максименко

Як дістатись

Прямого автобуса або потяга до Говерли нема, найзручнішим варіантом є станція Ворохта (курортне селище з помірними цінами на транспорт, житло та їжу). Діставшись Ворохти прямуйте до КПП (запитайте у місцевих, вони вам підкажуть як краще дійти/доїхати), на вході потрібно показати паспорт або водійське посвідчення, вхід платний. Від КПП до турбази Заросляк 8 км, цей шлях можна пройти пішки або ж попуткою, працівники КПП часто просять водіїв підвозити туристів, тому це не буде проблемою. Якщо ж ви їдете на власному авто, то не ігноруйте прохання підвезти туристів, будьте взаємоввічливими, їхати до турбази 15 хв. Добравшись до Заросляка зверніть увагу на маркування, ви можете підійматись до гори за зеленим або ж синім маркером. Перший легший, пологіший, проте довший (підйом 3 год), другий важчий, крутіший, проте швидший (підйом 2,5 год). Вибір маршруту на ваш розсуд та не забувайте, що потрібно враховувати не тільки години підйому, а й години спуску. Вдалої подорожі!

Громадським транспортом

Потягом Львів-Рахів, Київ-Рахів або сполученням Івано-Франківськ-Ворохта/Рахів. Автобуси сюди прямують з таких міст як Львів, Івано-Франківськ, Київ та Ужгород.

Автомобілем

Трасою Київ-Житомир-Тернопіль-Франківськ-Надвірна-Яремче-Ворохта і на розвилці повернути праворуч на вулицю Говерлянську, з якої веде пряма дорога до турбази Заросляк. Далі слідувати вищевказаному маршруту.

Екскурсії, тури та послуги трансферу

Найвища гора України - одна з найпопулярніших цілей маршрутів в Карпатах. Можна дещо полегшити собі підйом, замовивши трансфер до її підніжжя. Послуги перевізників також стануть у нагоді, якщо ваш маршрут на Говерлу завершиться пізно ввечері, а скористатись громадським транспортом можна тільки наступного дня. Екскурсії й тури на Говерлу часто включають в себе відвідини інших гір-двотисячників Українських Карпат, а також мальовничі льодовикові озера та водоспади поблизу. А в рамках цих екскурсій та турів Чорногорою не гріх було б і відвідати серце Гуцульщини - колоритні селища Верховина та Дземброня. Експонати в місцевих музеях прийдуться до смаку чи не будь-якому мандрівнику, а ваш відпочинок в Карпатах доповниться деякими цікавинками.

# data[].attributes.attachment_link.description
Гора Говерла є найвищою вершиною українських Карпат. Висота Говерли становить 2061 метр і знаходиться вершина у Чорногірському масиві, що на мапі є межеюЗакарпатської Франківської областей. Вершина Говерли є популярною для сходження як влітку так і взимку, а тому сюди ведуть добре промарковані туристичні маршрути.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
А́ктівський каньйо́н - провал серед голого степу, гранична прірва в кристалічному щиті. Розташований на річці Мертвовод, поблизу села Актового Вознесенського району ( Миколаївська область, Україна).

Природний комплекс Актівського каньйону входить до складу Національного природного парку "Бузький Гард" та регіонального ландшафтного парку "Гранітно-Степове Побужжя".

Актівський каньйон складається із застарілих вивітрених гранітів, перерізаних Мертвоводом на глибину понад 40-50 метрів. Площа каньйону перевищує 250 гектарів. Являє собою унікальний комплекс гранітних скель, валунів та степової і водної екосистем, розміщений на одному з найстаріших клаптиків суші Євразії. Розташований між Петропавліським (знаходиться вище за течією р. Мертвовод) та Арбузинським (р. Арбузинка при впадінні у р. Мертвовод) каньйонами.

Вознесенський гранітний масив

Ці каньйони є частиною Вознесенського гранітного масиву, який витягнуий у північно-західному напрямі. Площа масиву майже 1,5 тис. км². Довжина - 75 км, максимальна ширина - 24 км. Біля села Актове висота масиву в розрізі становить 6 км. Сам Вознесенський гранітний масив є частиною Українського кристалічного щита.

В Актівському каньйоні залягають дрібнопорфіробластові граніти з частиною граніт- біотитових і біотитових гнейсів. Граніти кислі, з високою глиноземистістю та лужністю. Сірого, сіро-рожевого та рожевого кольору. Мінеральні компоненти гранітів: калішпат, плагіоклаз, кварц, біотит, кордієрит, гранат; акцесорні мінерали - монацит, циркон, апатит, ільменіт і анатаз.

Актівське рудне поле. На правому схилі долини р. Мертвоводу, за 0,4 км на північний схід від с. Актове виявлено золото та срібло. Вміст золота - від 0,1 до 2 г/т, срібла - до 7,6 г/т. Середня пробність золота - 878. Поклади мають потенціал до промислового видобутку.

Підтверджено незначну наявність алмазів. В районі с. Трикрати виявлено одне алмазне зерно розміром 0,9х0,5 мм.

Геологічна історія

Порфіробластові граніти Вознесенського масиву сформувалися між 2,23 і 2,0 млрд років тому. Хоча найдавніші породи, які знаходять в місцевих залишках первинної кори (сірогнейсові маси) датуються віком 3,65 млрд років. А сама територія, де з'явився гранітний масив, формувалася 3,4-3,2 млн років тому, коли вже перебувала в квазікратонному стані.

Геологи зафіксували осадові відкладення понтійського ярусу, залишені теплим, неглибоким, опрісненим морем між 7,2 і 5,3 млн років тому.

Між 5,3 і 2,6 млн років тому ( пліоцен) на території сформувалася гідромережа, що нагадувала сучасну. Орієнтовано в цей період з'явився Актівський каньйон і його сусіди.

Історія людей у каньйоні

Людина розумна тут з'явилася не менш як 17 тис. років тому. За 25 км від Актового поряд із селами Анетівка та Щуцьке розкопано палеолітичні стоянки, які датовані щонайменше 18040 років з похибкою у 150 років.

Річку Мертвовод із її місцями страхітливими скелями каньйону за однією з версій ототожнюють з легендарною річкою Екзампей (Священні шляхи), яка за свідченнями Геродота витікала з однойменного сакрального місця Великої Скіфії.

Щільне заселення Актівського каньйону відбулося після російсько-турецької війни (1768-1774), коли на подарованій землі Петро Скаржинський заснував перше село Скаржинка (Трикрати) та збудував над річкою Мертвовод двоповерховий палац, в приміщенні якого сьогодні розташовується Трикратівська школа мистецтв.

Його син, Віктор Петрович Скаржинський, став піонером лісорозведення на Півдні України; вдосконалив сільськогосподарське виробництво, розповсюдив у регіоні правильну сівозміну, вперше став культивувати різні технічні рослини (тютюн, олійні культури) тощо.

Визначний ландшафтний об'єкт, створений Віктором Скаржинським, - урочище "Лабіринт", що сьогодні входить до єдиної екосистеми Актівського каньйону та околиць. "Лабіринт" Скаржинський створив за власним проектом: на площі 60 га було посаджено ліс у формі лабіринту, у вигляді двох літер "Г". Береги річки Арбузинки було зміцнено гранітом, завдяки чому водойма зберегла рівне, незамулене дно. Сьогодні збереглися штучні дамби, шлюзи, рукотворні ставки, озера, водоспади, місток закоханих, алейки та галявини. Найвизначніша пам'ятка парку - 150-річні дуби заввишки 30 м і до метра завширшки. 2011 року їх нараховувалося 154. Кожен дуб узятий на облік, пронумерований і охороняється як пам'ятка природи.

Село Актове теж з'явилося у другій половині XVIII ст. Спершу воно називалося Вознесенське поселення №2. Тривалий час було невеликим: складалося з семи ділянок. Після скасування кріпосного права (1861 р.) сюди почали масово селитися люди, які після викупу за велику суму грошей одержали по акту наділи землі. Звідси і пішла сучасна назва села - Актове.

Природоохоронна історія

Спершу під охорону держави у 1972 році потрапили урочища з лісовими насадженнями "Лабіринт" (247 га) та "Василева пасіка" (250 га, розташований на правому березі Мертвоводу напроти с. Актове, уздовж с. Трикрати), що разом складають Трикратський ліс.

1984 року Миколаївський облвиконком заснував геологічний заказник місцевого значення "Актове", який 1996 року став частиною регіонального ландшафтного парку "Гранітно-Степове Побужжя"

2009 року Актівський каньйон увійшов до складу Національного природного парку "Бузький Гард" (Трикратське природоохоронне науково-дослідне відділення).

Систематичні дослідження живої природи проводяться переважно в контексті національного природного парку "Бузький Гард". Безпосереднього Актівський каньйон і його околиці (Арбузинський каньйон, урочища "Лабіринт" і "Василева пасіка") є предметом глибоких досліджень, які повномірно репрезентують місцеві лишайники та ліхенофільні гриби, червонокнижні рослини, гніздування птахів.

Лишайники та ліхенофільні гриби

Місцевий ландшафт є однією із "гарячих точок" різноманіття лишайників і ліхенофільних грибів рівнинної частини України. Станом на 2019 рік тут виявлено 156 видів лишайників та 44 види ліхенофільних грибів. При цьому із них 79 видів лишайників та 36 ліхенофільних грибів у НПП "Бузький Гард" досі не фіксувалися. А 7 видів лишайників та 2 види ліхенофільних грибів потребують подальшої детальнішої ідентифікації.

Із видів судинних рослин тут зокрема проростають ендеміки пирій ковилолистий (степ біля с. Актове), мерингія бузька (в каньйоні між селами Петропавлівка та Актове), смілка Ситника (на гранітному відслоненні біля с. Актове), а також - смілка бузька (урочище "Лабіринт" біля с. Трикрати), чистець вузьколистий (на правому березі р. Мертвовод між с. Петропавлівка та с. Актове), дельфіній сергія (штучно насаджена в урочищі Василева пасіка поблизу с. Трикрати).

Ближче до каньйону зафіксовано гніздування таких птахів: лелека білий, канюк звичайний, водяний пастушок, пісочник малий (зуйок малий), рибалочка, ластівка міська, жайворонок лісовий і польовий, плиска жовта, ворона сіра (ґава), кобилочка солов'їна, очеретянка чагарникова, очеретянка велика, трав'янка європейська, кам'янка звичайна, кам'янка лиса.

↑ Давиденко В.М. Заповідна справа. - Миколаїв : МФ НаУКМА, 2001. - С. 113. - ISBN 966-7458-53-9.

Регіональний ландшафтний парк "Гранітно-степове Побужжя" : [арх. 05.06.2008]. - 2007. - 5 вересня. - Дата звернення: 03.09.2019.

[Пояснювальна записка до] Державна геологічна карта України. Центральноукраїнська серія. Аркуш L-36-II (Вознесенськ) / В.Я. Веліканов, К.Ю. Єсипчук. - К. : Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна геологічна служба, Причорноморське державне регіональне геологічне підприємство, 2004. - С. 48-49.

[Пояснювальна записка до] Державна геологічна карта України. Центральноукраїнська серія. Аркуш L-36-II (Вознесенськ) / В.Я. Веліканов, К.Ю. Єсипчук. - К. : Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна геологічна служба, Причорноморське державне регіональне геологічне підприємство, 2004. - С. 78, 83.

[Пояснювальна записка до] Державна геологічна карта України. Центральноукраїнська серія. Аркуш L-36-II (Вознесенськ) / В.Я. Веліканов, К.Ю. Єсипчук. - К. : Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна геологічна служба, Причорноморське державне регіональне геологічне підприємство, 2004. - С. 47, 63.

↑ [Пояснювальна записка до] Державна геологічна карта України. Центральноукраїнська серія. Аркуш L-36-II (Вознесенськ) / В.Я. Веліканов, К.Ю. Єсипчук. - К. : Міністерство екології та природних ресурсів України, Державна геологічна служба, Причорноморське державне регіональне геологічне підприємство, 2004. - С. 65.

Ігор Піструіл. Пам'ятки кам'яної доби біля села Анетівка: 40 років з початку досліджень // ЕМІНАК. - 2018. - № 3. - С. 12.

В.І. Петрук. Екзампай - сакральний центр Великої Скіфії // Історичний журнал. - 2005. - № 3. - С. 110-116.

Дорошенко О.М. Петро Михайлович Скаржинський: походження та діяльність // Наукові праці: Історія. - 2008. - Т. 83, вип. 70. - С. 132.

Маргарита Башли. Участь дворянства в діяльності "Товариства сільського господарства Південної Росії" // Наукові записки з української історії. - 2014. - Вип. 34. - С. 121.

Давиденко В.М. Інші заповідні території Миколаївщини: з кн.: "Заповідна справа". - Миколаїв: МФ НаУКМА, 2001 - С. 114 - Режим доступу: http://lib.chmnu.edu.ua/pdf/posibnuku/2/35.pdf [Архівовано 3 вересня 2019 у Wayback Machine.]

↑ К.А. Рединов, П.С. Панченко, О.А. Форманюк. Орнитофауна Трикратского леса и его окрестностей в гнездовой период // Беркут. - 2017. - Т. 26, вип. 2. - С. 90-105.

Рішення Миколаївського облвиконкому "Про мережу територій та об'єктів природно-заповідного фонду області" № 448 від 23.10.1984 року

Ходосовцев О.Є., Дармостук В.В., Ходосовцева Ю.А., Гайченя Ю.В. Лишайники та ліхенофільні гриби Трикратського гранітного масиву (Україна) // Чорноморський ботанічний журнал. - 2019. - Т. 15, № 1. - ISSN 2308-9628. - DOI:10.32999.

Фіторізноманіття заповідників і національних природних парків України. Ч.2. Національні природні парки / В.А. Онищенко, Т.Л. Андрієнко. - К. : Фітосоціоцентр, 2012. - Т. 2. - С. 54-57. - ISBN 978-966-306-165-3.

Червона книга України. Рослинний світ / Я.П. Дідух. - К. : Глобалконсалтинг, 2009. - С. 223, 399, 402, 405, 507, 563. - ISBN 978-966-97059-1-4.

# data[].attributes.attachment_link.title
Актівський каньйон - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
А́ктівський каньйо́н - провал серед голого степу, гранична прірва в кристалічному щиті. Розташований на річці Мертвовод, поблизу села Актового Вознесенського району ( Миколаївська область, Україна). Природний комплекс Актівського каньйону входить до складу Національного природного парку "Бузький Гард" та регіонального ландшафтного парку "Гранітно-Степове Побужжя". Актівський каньйон складається із застарілих вивітрених гранітів, перерізаних Мертвоводом на глибину понад 40-50 метрів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Актовський каньйон - фантастичне місце!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
А́ктівський каньйо́н - провал серед голого степу, гранична прірва в кристалічному щиті. Розташований на річці Мертвоводі, поблизу села Актового Вознесенського району Миколаївської області в Україні.

Складається з застарілих вивітрених гранітів, перерізаних Мертвоводом на глибину понад 40-50 метрів. Площа каньйону перевищує 250 гектарів. Являє собою унікальний комплекс гранітних скель, валунів та степової і водної екосистем, розміщений на одному з найстаріших клаптиків суші Євразії.

Природний комплекс Актівського каньйону входить до складу регіонального ландшафтного парку "Гранітно-Степове Побужжя". Є знаним місцем паломництва туристів. У минулому був окремим заказником "Актове".

"Долина диявола", "Малий Крим" - саме так називають Актовський каньйон, який знаходиться у Миколаївській області. Гранітні валуни, стрімкі скелі, величезні кам'яні брили нависають над рікою Мертвовід, по якій, за легендою, скіфи спускали своїх правителів в останню путь. Припускають, що саме через цей ритуал ріка отримала таку назву.

Актовський каньйон у селі Актове, який є частиною природного парку "Бузький Гард", входить до списку семи природних чудес України і вважається однією з найстаріших європейських ділянок суші. Актовський каньйон - єдиний у Європі має подібні до знаменитих каньйонів у Північній Америці геолого-ландшафтні показники. Глибина українського каньйону сягає близько 50 метрів, а його площа - 250 гектарів. У самому Актовому часто зупиняються туристи, аби подивитись на каньйон. Скелі у самому селі є найпопулярнішими серед мандрівників. Далі скелі стають крутішими та неприступнішими - саме вони користуються популярністю у альпіністів та фотографів. Відвідати Актовський каньйон найкраще у теплу пору року - весною або ж літом, коли дні стають довшими та теплішими. Через складний рельєф місцевості туристам не вдається сплавлятися по річці Мертвовід, але тутешні місця полюбилися скелелазам. Долина цікава для любителів старовини і тих, хто захоплюється езотерикою. Адже каньйон був сакральним центром Скіфії, де у давнину люди проводили ритуали і молилися своїм богам.

Таку похмуру назву річка Мертвовід отримала неспроста. У її долині знаходяться поховання скіфських царів. За одним із переказів, під час одного із татарських набігів місцеві жителі зварили отруйний відвар, який вилили у ріку. Татари скуштували води та усі померли. За іншою легендою, у цих місцях колись відбулась страшна битва запорізьких козаків з турками, після якої на плесі ріки лежало стільки тіл, що навіть не було видно води.

Із Вознесенська потрібно їхати до села Трикрати. Звідти ви їдете по старій бруківці до Актового. По дорозі ви побачите ще одне природне диво - Арбузинський каньйон. Проїжджаєте ще трохи - і ви вже на місці. Краще їхати до каньйону на власному авто, адже маршрутки заїжджають у ці краї доволі рідко. Нагадуємо, що у самому Актовому є невисокі скелі, популярні серед туристів. Якщо ж вам хочеться справжнього екстриму - піднімайтесь вгору за течією.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
актовський каньйон

# data[].attributes.attachment_link.title
АКТОВСЬКИЙ КАНЬЙОН

# data[].attributes.attachment_link.description
А́ктівський каньйо́н - провал серед голого степу, гранична прірва в кристалічному щиті. Розташований на річці Мертвоводі, поблизу села Актового Вознесенського району Миколаївської області в Україні. Складається з застарілих вивітрених гранітів, перерізаних Мертвоводом на глибину понад 40-50 метрів. Площа каньйону перевищує 250 гектарів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лемурійське озеро: рожеве мертве солоне озеро в Херсоні фото, де знаходиться, що лікує і як дістатися.

# data[].attributes.attachment_link.description
Лемурійське озеро в Херсонській області рожевого кольору ✅ Фото, лікувальні властивості солоного озера, яке називають Мертвим морем ✅ Де знаходиться на мапі та як дістатися ✅ Чому озеро рожевого кольору.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лемурійське озеро (Рожеве озеро) - Чаплинський район, Херсонська область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лемурійське озеро розташоване на Херсонщині. І хоча в Херсоні є багато див та пам'яток, одним з найпопулярніших є рожеве озеро.

Історія Лемурійського озера

Воно з'явилося після 1970-х, коли військовий літак, повний боєприпасів, вибухнув на місце, де зараз є озеро, створивши 40-метрову яму, з часом заповнену рожевою водою.

Після цієї аварії рятувальники продовжили поглиблювати рів до 18 метрів завширшки. Вони зробили це для того, щоб зібрати залишки вибуху. Після того, як рештки були зібрані, лійку наповнили водою, яка в підсумку стала набагато солонішою, ніж де-небудь в Україні.

Проте існує ще одна легенда - озером вважаються залишки легендарного Лемурійського моря, яке існувало тут мільйони років тому.

Насправді ж Лемурійське озеро - це Західний Сіваш, відокремлений центральною дамбою Кугаран.

Цікаві факти про Лемурійське озеро

Мертве море України набагато солоніше за ізраїльське - весь запас солі в затоці перевищує 200 мільйонів тонн і його концентрація у воді сягає до 35%, тоді як у Мертвому морі вона становить лише 27 - 30%. Вода тут така солона, що в ній неможливо потонути.

Лемурійське - не єдине рожеве озеро в Україні. До таких належать Солонець-Тузли, Генічеське, Кінбурнська коса, Зяблівське та Куяльницький лиман. Більшість розташована в Херсонській області.

Ці рожеві озера містять цілющу глину і сіль. Місцева солона вода в Україні багата на мінерали, кислоти, солі хлориду магнію та калію, бромід магнію, йодид натрію.

Рівень води в цих озерах становить близько 35% солі, але рівень солі змінюється досить регулярно. Після тривалого спостереження було виявлено, що рівень солі в лимані Куяльника коливається між 29% і 269%, залежно від того, коли проводять виміри. Ці озера навіть використовуються як сировинна база для соляної промисловості.

У давнину, зокрема, озеро Генічеське було місцем, де починався Чумацький Шлях, а чумаки, фургони та торговці везли сіль в Україну. Багато з цих озер насправді є соляними копальнями. Ці шахти добували сіль відкритим способом, а потім дистилювали воду, поки вона не перетворилася на рожеве зерно.

Тутешня вода допомагає при лікуванні хронічних захворювань суглобів, шкіри, а також захворювань, пов'язаних із запальними процесами.

Чому колір води рожевий?

Такі озера в Україні отримують свій рожевий колір від одноклітинних водоростей, які називаються Dunaliella salina. Коли цей тип водоростей перебуває під дією сонця, він виробляє бета-каротин (як у моркві), перетворюючись на рожевий. Це один з єдиних живих організмів, який здатний виживати в концентрованому розчині солі. Під час високих температур колір цих озер стає ще більш насиченим.

На додаток до тепла, що поглиблює рожевий колір цих озер, вода, яка випаровується під час спеки, потім змішується з берегом, утворюючи білий порошок солі. Згодом це утворюється у кристал солі або камені різної форми та розмірів. Коли сонце відбивається від цих утворень, вони створюють "марсіанську" рожеву воду.

Температура води

Протягом сезону середня температура води не опускається нижче 20° C і тому підходить для комфортного плавання. Середня температура води взимку досягає 2° C, навесні 13° C, влітку середня температура підіймається до 26° C, а восени - 15° C.

Як дістатися Лемурійського озера?

Щоб дістатися до рожевого озера, спочатку потрібно дістатися до Херсона, а вже з нього є регулярні рейси до обласного центру Чаплинки. Потім потрібно пересісти на автобус або таксі до села Григорівка чи Іванівка. Але, краще на власному автомобілі, дорога, як правило, хороша.

Цікаво 7 дивовижних водоспадів України, які слід відвідати навесні: неймовірні фото

Ціни. Проживання. Розваги.

Лемурійське озеро розташоване поблизу села Григорівка Чаплинського району Херсонської області. Найчастіше всі приїжджають до села Григорівка, де місцеві підприємці облаштували невелику територію та збирають за це плату. Ціна - 50 гривень з людини. Є душові, туалет, окрема плата за альтанки. Беріть із собою їжу, ніде купити. Але, краще поїхати до сусіднього села Іванівка. Звідси відкривається найкращий краєвид на озеро, ви можете вільно і безкоштовно відпочити.

Зараз інфраструктура розвинена дуже слабо, хороших готелів та апартаментів немає. Під'їжджаючи до Лемурійського озера, ви можете винайняти квартиру в приватному секторі в найближчих селах. Місцеві жителі пропонують туристам затишні котеджі з усім необхідним, включаючи Wi-Fi.

Вартість проживання тут коливається від 100 до 300 гривень, залежно від послуг та харчування. А до рожевого озера організовуються поїздки приблизно за 50 гривень туди й назад. Любителі кемпінгу можуть провести ніч у наметі на березі озера, але для цього вам потрібно буде запастися прісною водою, щоб змити сіль.

На березі озера є яма діаметром близько 20 - 40 метрів, глина якою сертифікована як лікувальна. До речі, цілющий бруд озера ви можете взяти з собою. Він продається тут за ціною 30 - 50 гривень за кілограм.

Сезон починається в травні і закінчується у вересні. Оптимальним періодом для відвідування озера є середина літа, з кінця червня до середини серпня. У розпал спекотного сезону вода активно випаровується і набуває ще більш насичений рожевий колір.

# data[].attributes.attachment_link.title
Перлина Херсонщини: що треба знати про рожеве Лемурійське озеро та його цілющі властивості

# data[].attributes.attachment_link.description
Лемурійське озеро, яке ще часто називають Мертвим морем України, - є унікальним природним явищем. Воно має цілющі характеристики та величезний вміст мінералів. Це неймовірно гарне місце відрізняється від інших озер своїм насиченим рожевим кольором. Що ж робить його таким особливим?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Печера Оптимістична

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чи чули ви про печеру Оптимістичну? Це чудо природи, підземний скарб, справжня перлина спелеосвіту, містичний підземний лабіринт, досі ще повністю недосліджена частинка нашої планети. Якщо ні, то запишіть екскурсію в печеру Оптимістичну у список своїх бажань!

Повірте, це варто побачити на власні очі, відчути своїми ж колінами, плечима і головою! Не хвилюйтесь, каска надійно захистить вас від ударів і ви цілі та неушкоджені виберетесь назовні. Ні світла, ні звуків, ні запахів, ні звичного рятівного телефону та інтернету... Це вихід із зони комфорту, це втеча від цивілізованого світу, це справжня пригода та екстрим. Після виходу, ви вдихнете немов вперше, відчуєте наскільки смачною може бути вода і приємною втома.

Того, що вам розкаже про печеру Оптимістична Вікіпедія - недостатньо. Лише коли ви надягнете спорядження, увімкнете ліхтарик і "зануритесь" у підземний світ, ви зрозумієте наскільки вона велика, різна, прекрасна і таємнича. А екскурсовод-спелеолог обов'язково розкаже вам багато цікавих фактів та історій, яких ви не знайдете в жодній енциклопедії.

Печера Оптимістична - повна скарбів, але виносити можна звідти тільки гарні фото. Це не золото і не діаманти, але всі кристали, геліктити і сталактити, що ви побачите в печері - унікальні, тому набагато цінніші.

Ми пропонуємо великий вибір маршрутів різних рівнів складності, активні тури в печеру з проживанням в спелехостелі та просто якісний відпочинок і знайомство з одним із чудес України. Це офіційний сайт печери Оптимістичної та ЗУРГС.

Ласкаво просимо!

# data[].attributes.attachment_link.title
Печера Оптимістична

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи чули ви про печеру Оптимістичну? Це чудо природи, підземний скарб, справжня перлина спелеосвіту, містичний підземний лабіринт, досі ще повністю недосліджена частинка нашої планети. Якщо ні, то запишіть екскурсію в печеру Оптимістичну у список своїх бажань! Повірте, це варто побачити на власні очі, відчути своїми ж колінами, плечима і головою!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Туризм и путешествия

# data[].attributes.attachment_link.title
Печера Оптимістична - Найбільше гіпсове підземелля світу - Україна вражає

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна завжди приваблювала туристів та дослідників, в чому немає нічого дивного - відкрита зовсім недавно печера Оптимістична вважається найдовшою на континенті, хоча наразі досліджено лише сьому частину ходів цього природного дива. Важко собі уявити, скільки загадок історії приховує в собі друга по рахунку найдовша гіпсова печера в світі (першим місцем вона поступається лише Мамонтовій печері в Північній Америці), та скільки ще схованих від стороннього ока тунелів належить відкрити палеонтологам в майбутньому.

Відкрита в 1966 році печера Оптимістична представляє собою складну та заплутану систему ходів, тунелів та галерей, що відрізняються формою, розмірами та матеріалом "природного оздоблення". Коли мандруєш її чудернацькими коридорами, важко собі уявити, що вони були створені більше 14 млн. років тому назад. Процес створення сталактитів, печер та сталагмітів триває і зараз.

Знаходиться мальовнича печера Оптимістична в українському Поділлі, і наразі офіційна довжина ходів складає 255 км, що дозволяє їй займати почесне місце в книзі рекордів Гінесса.

Також Тернопільщина може похвалитися й іншими, не менш красивими підземними утвореннями, які ще тільки належить відкрити.

Карстова основа печери Оптимістична пояснюється тим, що раніше на місці її утворення було мілководне море, що відступивши, залишило по собі тектонічні плити, покриті легкорозчинним гіпсом.

Рухаючись протягом мільйонів років під дією природних факторів, тектонічні плити утворювали пустоти та навали, що пізніше сформувалися у величне підземелля.

Мандрівка лабіринтами

Починається печера Оптимістична з неприглядного тунелю з сірими гіпсовими стінами. Однак це лише перше враження: потрапивши в підземелля, людина опиняється у царстві кристалів, що виблискують та мерехтять у загадковій пітьмі. Чим далі просуваєшся в печери, тим дивовижніші утворення відкриваються оку: багатоповерхові ходи в готичному стилі та пурпурові прозорі кристали, що звисають зі стелі і досягають метра в довжину.

Однак мінеральні нарости - це не єдине, чим може здивувати найбільша гіпсова печера в Україні - зустрічаються тут і озера з прісною водою площею до 15 кв. м., і свої жителі - кажани, що не дуже привітно зустрічають допитливих туристів.

Цікаві факти

Свою назву печера Оптимістична отримала через те, що палеонтологи скептично відносилися до її існування і довго не могли повторно знайти її розташування.

Академія наук не підтримувала таку назву, однак львів'яни-відкривачі настояли на своєму.

До найдовшої печери світу приїздять екстрасенси з усіх країн - вони вірять, що тут є енергетичний стовп, що допомагає зцілювати хворих та бачити майбутнє.

Можна прожити все життя в Україні, так і не дізнавшись скільки таємниць приховують її надра. Як виявилось зовсім недавно, Тернопільщина може похвалитися не лише багатою історією та архітектурою, а і цілими підземними світами, що своєю унікальністю зачаровують навіть самих вибагливих мандрівників.

# data[].attributes.attachment_link.title
Печера Оптимістична

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна завжди приваблювала туристів та дослідників, в чому немає нічого дивного - відкрита зовсім недавно печера Оптимістична вважається найдовшою на континенті, хоча наразі досліджено лише сьому частину ходів цього природного дива.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тут гірко пахне мокрим листям. Стежка круто забирає догори. З кожним кроком, здається наближаєшся до самого неба. Ще трошки, ще крок і, здається, черкну головою хмари. Земля - мокра, бо згори капає і капає - зовсім недавно пройшов дощ. Неслухняні ноги роз'їжджаються у різні боки, і загроза зірватися в урвище видається цілком реальною. Хапаюсь за гілки, але вони такі ж мокрі та слизькі. Руки брудні від розквашеного моху та болота. Але за всіх незручностей, я відчуваю, як мені тут дихається легко і просто.

Тут - затишно і спокійно, як вдома у власній спальні. Більше того, здається, я ходила цією стежкою уже не раз. І навіть не десятки разів. І навіть не упродовж сотень років. Чую, як вростаю незримим корінням у цю землю, проростаю якимось правічним деревом. Здається, я завжди тут була, ще з часу появи цих дивних каменів. Величезні валуни і печери, створені природою і людськими руками, оповиті легендами, викохані у міфах.

Мовчазні свідки легенд

Скелі Довбуша. Це вони. Тут, поблизу Бубнищ у Болехівському районі Франківської області. Вони величні і прекрасні. Вони живі. Я відчуваю їх. Чую їхнє дихання і якусь просту правду, недосяжну нам, живим, заглибленим у щоденні клопоти, які насправді ніщо у порівнянні з вічністю. Простяглись ці величні масиви, найбільші камені яких сягають аж 90 метрів із заходу на схід поблизу сіл Бубнище та Поляниця Івано-Франківської, села Труханів Львівської областей та в урочищі Заломи на південному схилі гори Соколова. Величезні розміри, незвична форма, проста та мовчазна їх краса не могли не будити людську уяву, що, в свою чергу викликало появу великої кількості легенд, пов'язаних із цими місцями.

Ой попід гай зелененький...

Здається, чую пісню, що лине понад горами:
Ой попід гай зелененький
Ходить Довбуш молоденький
На ніженьку налягає,
Топірцем ся підпирає.
Ой, ви, хлопці, свистом-свистом,
Засипає стежки листом.
Ой, ви, хлопці, бігом-бігом,
Замітає стежки снігом...
Ось про ці місця якраз і співається...
Місцеві кажуть, що саме оцією стежкою, якою щойно дерлась, хапаючись за гілки, ходив колись, у XVII столітті із братчиками сам Олекса Довбуш.
Більше того - десь тут він сховав та заклав до пори до часу свої скарби. Іноді навіть вказують на печеру, вхід до якої завалений величезним каменем, а відкотити його, приклавши силу, не можна. Лише той, хто знатиме заповітне слово, зможе увійти у Довбушеву скарбницю.

Тут взагалі люблять Довбуша. Люблять і поважають. Називають навіть "непростим", підкреслюючи, що мав він не лише звичайну людську силу, але й якусь дивну, чи то даровану таємничими мольфарами, чи то й самим Богом.
Тут вірять, що коли прийде час вирішальної битви за рідну землю, Довбуш, який ніби-то не вмер, а зачаївся до пори у камені, вийде у світ людей. Тоді його камінь трісне, а Україна отримає такого героя, якого ще світ не бачив. Перед ним самі собою щезатимуть сили зла, і саме він подарує Україні таку омріяну свободу. Та відчуваю тут ще дещо - тут колись знаходили прихисток перші люди.

Як море стало горами

Учені кажуть, що всі ці камені утворились близько 70 мільйонів років тому на дні моря. Навіть не віриться, що колись тут було морське дно, над поверхнею якого носилися лише блискавиці та рокотали громи.
Та минали тисячоліття. Поступово море пішло, а його дно стало горами із химерними печерами та обвітреними вершинами.
А потім сюди прийшли люди. Тут вони тулились один до одного, ховались від величезних диких звірів і палили вогнища, аби зігрітись серед такого великого і страшного, незрозумілого їм світу. Час ішов. Змінювався світ, змінювалось і це місце, та люди не полишали його.

"Замок" у піднебессі

Чи не найцікавіший комплекс тут називають "Замком". Учені датують його появу Х століттям. Тут, схоже, жили люди, що продовбували ходи, поглиблювали печери, прокладали східці. Кажуть, тут вони знайшли прихисток і оборону. Трохи пізніше було язичницьке капище. Тут є вибитий у скелі колодязь, щоправда, він не доходить до води, у печерах вибиті пази для дерев'яних колод. Великий інтерес викликають заглибини у формі долонь, облич, солярні знаки, що свідчить про культ сонця у наших предків. Дві великі ніші місцеві й досі називають лише "Брамою на той світ" і "Брамою у цей світ". Звісно, все це відголоски давніх уявлень про світобудову та саме місце, де зараз, затамувавши подих, стою я.

Тут зможе пройти лише чистий серцем

Але екскурсоводи про це говорять мало. Натомість вони щедрі на оповідки про Довбуша, про його скарби, про те, як любили його люди, які надії покладали на нього.
Кажуть, він знався із нечистим. Та щоб стати поруч із Довбушем, треба було самому бути чистим серцем та безгрішним, а тому є ущелина, через яку нізащо не протиснеться людина, обтяжена гріхами. Всі, хто потрапляє сюди, на якусь мить зупиняється перед нею, згадує усе погане, скоєне чи подумане, а потім таки пробує пройти. Є й такі, що при досить делікатній комплекції, ледве протискаються, а є велетні, що прослизають так, мовби хід перед ними дивом розширюється. "Ось воно і є..." - кажуть відаючі люди, мовляв, комплекція тут ні при чім.

В очікуванні другого пришестя героя

Видряпуюсь, хапаючись, як мавпа, на вершечок найбільшого каменя. Ноги розїжджаються, руки зісковзують. Шукаю якісь хоч найменші западинки у камені, аби таки вибратись наверх. Чую, як хтось, уже в мене за спиною, залишившись внизу, сердито кричить:
- Куди прешся, божевільна! Жити надоїло?!
Стараюсь не слухати і вперто повзу...
Нарешті.
Я підводжусь у повен зріст і озираюсь. Піді мною шумить і піниться, хвилюється і гуде зелене море.
- Еге-ге-ей! - кричу, не стримавшись. І зеленим морем прокочується луна:
- ..гей-гей!!!

Writer: © Liliya Musihina

Здається, ніби то у правічних каменях щось простогнало-пророкотіло... Може, це десь звідкись із глибин підіймається стогоном голос самого Довбуша, що вріс у землю і довіку уже триматиме її на собі, або ж настане той день, коли відкине він каміння, висотається із глибин, аби стати на вирішальну битву за Україну?
Скоріше б. Ми усі чекаємо.

Координати

Івано-Франківська обл., на південний захід від с. Бубнище

# data[].attributes.attachment_link.title
Скелі Довбуша

# data[].attributes.attachment_link.description
Скелі Довбуша біля села Бубнище: стежкою, що пам'ятає сліди опришків. Де знаходяться, як утворилися. Легенди про Довбуша. Що подивитись: "Замок", печери, колодязь, заглибини у формі долонь, облич, солярні знаки. Атмосфера цього місця. Сплануйте свою подорож до місцини, де ховалися опришки!

# data[].attributes.attachment_link.title
Скелі Довбуша. Бубнище. Цікаві Факти. Як дістатись

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Блог про тури Україною

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Непідвладний плинності часу, символ непорушності, надійності, сили, камінь займає свою культову нішу в усіх релігіях світу. Стели та обеліски, дольмени та герми, піраміди та уламки метеоритів, наділені езотеричними властивостями, споконвіку магнетизували людину. Містичні кам'яні святилища, вільні каменярі-масони, заповітний філософський камінь - потужні свідчення наділення каменя сакральним значенням в світовій культурі. "Місце сили" - так називають езотерики доісторичні кам'яні масиви, де можна відновити життєву енергію та зазирнути в обличчя вічності.

Одне з українських "місць сили" Скелі Довбуша, що знаходяться на межі Івано-Франківської (поблизу містечка Болехів та села Бубнище) та Львівської областей (неподалік села Труханів), вважаються чи не наймістичнішим туристичним об'єктом Карпатського краю. Тут, в оточенні химерних вулканічних кам'яних гігантів, що колись відпочивали на дні прадавнього моря, яке змінилося сьогодні смарагдовим лісом, ви відчуєте себе за межами реального світу. Неймовірну кількість легенд та таємниць, якими оповите стародавнє святилище, неможливо умістити в наш стислий нарис, тому зупинимось на найбільш поширених з них.

Тим же, хто захоче дізнатися більше та побачити містичний скельний комплекс на власні очі, пропонуємо цікавий тур "Карпатський трамвай та Скелі Довбуша" разом з "Відвідай" у супроводі досвідчених гідів.

Історичний екскурс

Пам'ятка природи державного значення з 1981 року, ботаніко-геоморфологічний резерват "Скелі Довбуша" площею 100 га та висотою до 50 м складається з кам'яних масивів та веж з сірого ямненського пісковика, застиглих на фоні лісового мережива, які виникли 70 млн. років назад. За припущенням дослідників, історія Бубниських скель пов'язана з кельтськими племенами, які населяли Карпати в I тис. до н.е. та поклонялися великим каменям. З поширенням християнства колишнє язичницьке святилище з жертовниками перетворилося на печерний монастир.

Вас також може зацікавіти тур-відпустка "Довкола Карпат за 7 днів"

Під час середньовічних війн за володіння Карпатами, скельний масив використовувався в якості непідступної фортеці, яка стримала чимало нападів з боку польського та монголо-татарського військ. Згодом скелі стали частиною мисливського угіддя князів Потоцьких. В XVII-XVIII столітті Бубниські скелі служили потаємним укриттям учасників повстанського руху опришків. Саме на честь одного з ватажків руху Олекси Довбуша, легендарної постаті Гуцульщини, і було названо туристичну пам'ятку в радянські часи. XIX століття принесло скелям велику увагу дослідників та містиків, в наші часи - скельний комплекс набув широкої популярності серед туристів та прихильників скелелазіння.

Подорож скелями

Місцем концентрації туристів служить півмісяць Основного масиву з внутрішньою площею, печерами чітких геометричних форм, слідами колодязя, видовбаними в каменю драбинами, обмежений ровом та залишками оборонного валу. Основний масив оточений кам'яними брилами - справжніми природними дивами, яких не торкалася людська рука. Майстерний скульптор природа за допомогою споконвічних інструментів - вітру, дощу та сонця зліпила допитливого велетня Колобка, витесала витончений Тюльпан, виліпила жіночну Ляльку, створила Книжку в два людські рости заввишки. Масив Відьми, гігантське Вітрило, Броня, Шуршун дійсно викликають певні асоціації навіть у людей з не дуже розвиненою уявою.

І вже зовсім специфічними назвами нагородили деякі скелі винахідливі сучасники - тут можна зустріти "Поцілунок собаки-барабаки", "Валізу Сальвадора Далі", "Зловмисників з космосу", "Веселого Роджера", "Ворчання ягнят" та інші, часом, навіть, не зовсім коректні прізвиська. Під час мандрівки скелями Довбуша не упустіть можливості задобрити Лісового пана, висіченого на Хвості Дракона, пролізти крізь ущелину Чистилище завширшки лише 22 см (якщо, звичайно, гріхи пропустять), розгадати старовинні та сучасні "петрогліфи", відчути себе в ролі Сізіфа на тлі Богатирського каменю, побачити кам'яні вухо та серце Олекси Довбуша та помилуватися чудовою панорамою Карпатських гір з вершини скель.

Легенди Скель Довбуша

Назва Бубнище овіяне низкою легенд, які дещо різняться фактологічно. Дехто стверджує, що назва пішла від того, що селяни починали бити в бубон при наближенні татарських орд, більш поетична легенда переповідає про долю дівчини, яка єдина з села вижила після нападу татар та ховалася у скелях, попереджаючи про небезпеку знову ж таки за допомогою бубна.

Багато народних сказань пов'язують скельний комплекс з Олексою Довбушем, якого чутки наділяли чаклунською силою, що відновлювалася серед заповітних скель. З різних джерел вимальовується історія загибелі ватажка опришків. Шерше ля фам, як водиться. Олекса був смертельно поранений чоловіком його колишньої коханої Дзвінки, яка за свою зраду перетворилася на скелю. А тіло народного месника було четвертовано та розкидано по Карпатах, тому й Бубниський комплекс - не єдині Скелі Довбуша у Карпатських горах.

А ще ходять чутки, що кам'яні велетні охороняють таємничу печеру з золотом Олекси Довбуша, яка відкриється лише тому, хто володіє заповітним словом. Спробуємо?

Цікаві факти про Скелі Довбуша

Неодноразово скелі Довбуша відвідував Іван Франко та навіть присвятив унікальній пам'ятці низку поезій;

На польській військовій мапі 1935 р. скелі Довбуша позначені як Скельний Резерват Бубнище, що свідчить про існування заповідника вже в 30-х рр. минулого століття.

Скелі схожого типу з такою самою назвою є в містечку Яремче (також І.-Франківська обл.), тому не переплутайте!

Добиратися до скель можна як з Івано-Франківської (через Болехів-Бубнище) так і з Львівської областей (через Нижнє Синовидне - Труханів).

Якщо вам цікаво, з якою відомою постаттю української історії пов'язане зображення лева на одній зі скель, яке призначення мали рукотворні печери, хочете пройти випробовування чистилищем, проїхати довкола скель на коні, то приєднуйтесь до нашого туру "Карпатський трамвай та Скелі Довбуша". Фантастичні гіганти відкриють вам свої таємниці та назавжди підкорять своєю космічною енергетикою.

Додаткова інформація

Розташування: в районі села Бубнище Івано-Франківської області та села Труханів Львівської області.

Координати: GPS 49°2'40"N, 23°40'52"E

Вхід: вартість в'їзду легкового автомобіля на територію - 30 грн

(Visited 31 855 times, 3 visits today)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
автобусні тури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
красиві місця

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Туроператор "Відвідай" ©

# data[].attributes.attachment_link.title
Скелі Довбуша - про що мовчать кам'яні велетні

# data[].attributes.attachment_link.description
Непідвладний плинності часу, символ непорушності, надійності, сили, камінь займає свою культову нішу в усіх релігіях світу. Стели та обеліски, дольмени та герми, піраміди та уламки метеоритів, наділені езотеричними властивостями, споконвіку магнетизували людину. Містичні кам'яні святилища, вільні каменярі-масони, заповітний філософський камінь - потужні свідчення наділення каменя сакральним значенням в світовій культурі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Світязь (Озеро, Волинь)

# data[].attributes.attachment_link.title
Світязь цікаві факти про найглибше озеро України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сві́тязь ( Сви́тязь, Світязьке озеро) - найглибше озеро в Україні. Розташоване в межах Ковельського району Волинської області. Належить до групи Шацьких озер, що у межиріччі Прип'яті й Західного Бугу, поблизу смт Шацьк, на території Шацького національного природного парку ( Волинське Полісся).

Берегова лінія протяжністю понад 30 км заросла комишами, очеретом та осокою. Поблизу берегів вода частково вкрита ряскою й лататтям. Самі береги окреслені нечітко - піски, крейдяний мергель і вапняки надають їм своєрідності й неповторності. Сосни з березами, грабами, дубами подекуди підступають до самої води. Вздовж берегів іноді трапляються галька і валуни, окремі ділянки заболочені. Є затоки - найбільші Бужня і Лука.

Озеро багате бентосом, рибою ( вугор, лящ, окунь, щука, сом), водоплавними птахами; умови сприяють розведенню хутрового звіра.[джерело? ]

На Світязі випадає за рік у середньому 543 мм опадів. Найдощовитішого 1974 року тут випало 843,6 мм опадів. Живиться Світязь переважно підземними та атмосферними водами.

Світязь розташований у північно-західній частині Волинської області, на північ від села Світязь. Довжина озера 7,8 км, ширина 4,1 км. Площа 27,5 км², найбільша глибина 58,4 м, середня глибина - 7,2 м, прибережна смуга мілководна.

Прозорість води 3-5,4 м (іноді до 8 м). Верхні шари води влітку прогріваються до 20 °C і більше, на глибині (15-17 м) температура постійна і становить 9 °C. Взимку озеро замерзає.

На озері є острів площею до 7 гектарів. Через канал Світязь з'єднаний з озером Луки (на півночі) та іншими озерами.

Хімічний склад води озера Світязь: мінералізація води не висока - близько 200 мг/дм³ (тип води - гідрокарбонатно-кальцієва); рН води - 7,9 (слабколужна); вода насичена киснем - 10,5 мг/дм³, незначний вміст сполук азоту (зокрема, нітратів), заліза.

Хімічний склад води озера Світязь: середня концентрація основних іонів та мінералізація, мг/дм³[5]

Хімічний склад води озера Світязь: середнє значення рН, концентрація кисню, мінеральних сполук азоту та заліза, мг/дм³[5]

У Світязі зберігається досить висока якість води, оскільки поряд немає значних джерел забруднення, а статус національного природного парку сприяє охороні вод.

Серед учених немає єдиної думки щодо походження Світязю та інших Шацьких озер. Одні вважають, що після відступу Дніпровського льодовика понад 10 тис. років тому на Поліссі утворилося величезне водоймище. Льодовик з півночі підпирав його, не давши воді стікати вниз. Озера вважаються реліктовими, тобто є залишками цього гігантського водоймища, западини якого з часом поглибилися вимиванням вапняків підземними потоками.

Інші учені стверджують, що озера мають винятково карстове походження. А поява глибоких западин, як припускають, пов'язана з підняттям і опусканням окремих тектонічних блоків.[джерело? ]

Шацькі озера, зокрема Світязь, приваблюють чимало туристів, які розміщуються переважно в котеджах і пансіонатах, збудованих навколо озера поблизу смт Шацьк та сіл ( Світязь, Пульмо), а також у приватному секторі, який користується великою популярністю.

Ширина пляжів від 5 до 50-60 м.

За ствердженням екологів, через розробку Хотиславського крейдяного кар'єру, що знаходиться на території Білорусі, може зникнути озеро Світязь.

На прилеглій до Хотиславського кар'єру території України створена система моніторингу, що складається з 13 свердловин, з них 6 - на крейдяний водоносний горизонт і 7 - на четвертинний водоносний горизонт та 9 колодязів в селах Гута, Тур і Заболоття. Як репер, від якого належить вести відлік про вплив водовідливу з кар'єру на води з верхньокрейдяних і четвертинних відкладів, вибраний режимний створ з 5 свердловин біля селища Ратне, спостереження на якому були практично безперервними з 1954 року і продовжуються в наш час.

Я хочу на озеро Світязь,
в туман таємничих лісів.
Воно мені виникло звідкись,
у нього сто сот голосів.
Воно мені світить і світить,
таке воно в світі одне.
Я - Світязь, я Світязь, я Світязь!
Невже ти не чуєш мене?!

Катерина Зубчук. SOS: найглибше озеро України Світязь катастрофічно обміліло. Газ. "Волинь", 18 липня 2019 р., с. 1, 10, 12.

# data[].attributes.attachment_link.title
Світязь - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сві́тязь ( Сви́тязь, Світязьке озеро) - найглибше озеро в Україні. Розташоване в межах Ковельського району Волинської області. Належить до групи Шацьких озер, що у межиріччі Прип'яті й Західного Бугу, поблизу смт Шацьк, на території Шацького національного природного парку ( Волинське Полісся). Берегова лінія протяжністю понад 30 км заросла комишами, очеретом та осокою.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шацькі озера - група з понад 30 озер у північно-західній частині Ковельського району Волинської області, у межиріччі Прип'яті й Західного Бугу , поблизу смт Шацьк. Шацькі озера розташовані серед лісових масивів, де побудовано багато санаторіїв і таборів відпочинку. Для охорони рідкісних природних комплексів у районі Шацьких озер у 1983 році створено Шацький національний природний парк (площа 32 500 га).

Територія, на якій розташовані озера, називається Шацьким поозер'ям. Найбільші з Шацьких озер:

Світязь (пл. 27,5 км², друга за розміром природна водойма в Україні після озера Ялпуг),

Пулемецьке озеро (пл. 16,3 км²),

Луки (пл. 6,8 км²),

Люцимир (пл. 4,3 км²),

Остров'янське озеро (пл. 2,5 км²),

Кримне (пл. 1,44 км²),

Пісочне озеро (пл. 1,86 км²).

Шацьке поозер'я являє собою зандрову рівнину в межах Поліської низовини. Центральна його частина характеризується поширенням озерних карстових улоговин, які утворилися у крейдових відкладах. Озера, що лежать серед болотних ландшафтів, утворилися внаслідок нагромадження алювію і підвищення рівня ґрунтових вод, за умов незначного похилу території й відсутності постійного стоку.

Береги Шацьких озер низькі, улогі, складені піщаним, піщано-гальковим і біогенним матеріалами; є заболочені ділянки.

У 60-70-ті роки ХХ ст. на цій території інтенсивно проводилися осушувальні меліорації.

Шацькі озера живляться атмосферними й підземними водами, а також за рахунок водообміну по каналах, якими сполучені окремі озера.

Влітку вода добре прогрівається, взимку Шацькі озера замерзають.

Дослідження хімічного складу озерних вод показало, що мінералізація води помірна або знижена, її величина коливається від 75-125 до 200-250 мг/дм³.

Колір води змінюється від жовтувато-зеленого у мілководних озерах до смарагдово-зеленого у глибоких. Дно вкрите переважно піщано- мулистими відкладами, торфовими й сапропелевими мулами.

Загалом у Шацьких озерах зберігається досить висока якість води, оскільки поряд немає значних джерел забруднення, а статус національного природного парку сприяє охороні вод.

Є акліматизовані види, наприклад:

В окремих озерах водяться раки.

Створено рибницькі господарства, зокрема ставково-рибницьке господарство з розплідником "Ладинка". На берегах Ш. О. - місця гніздування водоплавних птахів (диких качок, гусей, лебедів та ін.). Більша частина Ш. О. - у складі Шацького природного національного парку. Ш. О. - база наукових досліджень Львівського національного університету імені Івана Франка і Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки (м. Луцьк).

Розробка білоруського крейдяного родовища "Хотиславське", що знаходиться в 300 метрах від кордону з Волинською областю може призвести до зневоднення Шацьких озер. Видобуток піску та крейди створює величезний резервуар, куди може перейти вода, що наповнює акваторію групи Шацьких озер.

Українська сторона передала уряду Білорусі всі експертні висновки щодо розробки родовища, але, станом на середину 2010 року, видобутку не припинили. Також у висновках припускається, що видобуток корисних копалин може призвести до порушення русла Прип'яті.

Серед учених немає єдиної думки щодо походження Шацьких озер.

Одні вважають, що після відступу Дніпровського льодовика понад 100 тис. років тому на Поліссі утворилося величезне водоймище. Льодовик з півночі підпирав його, не давши воді стікати вниз. Озера вважаються реліктами, тобто залишками цього гігантського водоймища, западини якої з часом поглибилися вимиванням вапняків підземними потоками.

Інші учені твердять, що озера мають виключно карстове походження. А поява глибоких западин, за цим припущенням, пов'язана з підняттям і опусканням окремих тектонічних блоків.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шацькі озера - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Шацькі озера - група з понад 30 озер у північно-західній частині Ковельського району Волинської області, у межиріччі Прип'яті й Західного Бугу , поблизу смт Шацьк. Шацькі озера розташовані серед лісових масивів, де побудовано багато санаторіїв і таборів відпочинку. Для охорони рідкісних природних комплексів у районі Шацьких озер у 1983 році створено Шацький національний природний парк (площа 32 500 га).

# data[].attributes.attachment_link.title
Олеський замок - історія, фото та легенди

# data[].attributes.attachment_link.description
Олеський замок – могутній одинак, що височіє на пагорбах Львівщини. Він став свідком багатьох подій, які за шість століть промайнули та лишили в історії свій слід.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олеський замок є, можливо, найвідомішим замком Львівщини, відродженим з цілковитої руїни. Понад шість століть стоїть він на високому пагорбі і є свідком та учасником багатьох подій, що навічно увійшли в історію...

Вперше Олеський замок згадується в письмових джерелах, датованих 1327 роком. Розташування замку на кордоні Литви і Польщі зумовило постійну боротьбу за нього та часті зміни власників. У XV-XVІ ст. Олеський замок кілька разів ставав жертвою руйнівних набігів татар. У другій половині ХV століття замок перестав бути оборонною спорудою і перетворився у резиденцію магнатських родів: Даниловичів, згодом Собєських, Жувуських.

Олеський замок відомий у польській історії тим, що 1629 року тут народився онук Даниловича, майбутній король Польщі Ян ІІІ Собєський, за часів правління якого замок отримав статус королівської резиденції. Згідно легенди про народження цього одного з найвизначніших польських королів і полководців, майбутній король народився під час грози, окрім того, на замок тоді напали татари; і в той момент, коли бабка повитуха поклала немовля на мармуровий стіл, вдарив дуже сильний грім, і стіл розколовся навпіл, після цього одразу ж з'явилося пророцтво про те, що новонароджений буде незвичайною людиною.

У своїй подальшій історії замок багато разів потерпав від руйнацій: декілька пожеж і сильний землетрус 1838 р. спричинили руйнування мурів замку. Не менше пошкодили його і самі власники - після того, як в одній з кімнат знайшли замурований скарб, почалися гарячкові пошуки інших коштовностей: розбивалися стіни з розписами, руйнувалися каміни, знімалися підлоги.

На кінець XIX ст. Олеський замок перетворився практично на руїну. За зібрані в 1882 р. львів'янами кошти замок викупили, і він перейшрв у власність держави. До 1939 р. замок використовувався як сільськогосподарська жіноча школа. Коли Галичина була приєднана до СРСР, у замку організували табір польських військовополонених, у роки Другої світової війни тут розміщувалися військові склади.

Лише з 70-х років минулого століття розпочалося активне відновлення Олеського замку. Нині це відділ Львівської галереї мистецтв. У музеї представлено: галицько-волинський іконописний живопис ХV-XVIII ст., український портретний живопис XVI-XVIII ст., європейське малярство XVII-XVIII ст., львівську скульптурну школу XV-XVIII ст., різноманітні європейські інтер'єри, а також унікальна колекція творів одного з найталановитіших європейських скульпторів ХVIII століття - Йогана Георга Пінзеля.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олеський замок | 7 чудес України

# data[].attributes.attachment_link.description
Олеський замок є, можливо, найвідомішим замком Львівщини, відродженим з цілковитої руїни. Понад шість століть стоїть він на високому пагорбі і є свідком та учасником багатьох подій, що навічно увійшли в історію... Вперше Олеський замок згадується в письмових джерелах, датованих 1327 роком. Розташування замку на кордоні Литви і Польщі зумовило постійну боротьбу за нього та часті зміни власників.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олеський замок

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Витоки історії Олеського замку можуть сягати часів правління останніх галицько-волинських князів - Андрія (?-1323) або Лева ІІ (?-1323), синів Юрія Львовича. У "Хроніці Олеська" Садок Баронч (1814-1892) подав відомості, що Олеський замок згаданий у 1327 р., коли ним володів князь Юрій ІІ (1298-1340). Після захоплення Галичини військами польського короля Казимира ІІІ (1310-1370), за Олеський замок майже сто років (1349-1441) велася збройна боротьба між русинами, литовцями, поляками та угорцями. Події цього часу зафіксовані у документах від 1366 р., 1370-1380-х рр., 1431-1432-х рр.

На початках замок був оборонною спорудою овальної форми.

1441 р. власником Олеського замку став Ян з Сенна (?-1477). Нащадки Яна Сенінського почали називатись Олеськими. Внаслідок заповітів та укладених шлюбів Олеський замок у XVI ст. поділили на дві частини. Твердинею володіли Гербурти, Каменецькі, Васічинські, Даниловичі, Жолкевські.

На початку XVII ст. Олеський замок був власністю Івана Даниловича (1570-1628) гербу Сас, на той час крайчого коронного (1600). Саме тоді на службу до Івана Даниловича із Жовкви прибув шляхтич Михайло Хмель, батько майбутнього гетьмана України Богдана Хмельницького. І. Данилович розбудував Олеський замок, перетворивши його архітектоніку на палац-фортецю. У 1628-1636-х рр. Олеським замком володів Станіслав Данилович, син Івана.

1637-1682 рр. - Олеський замок належав магнатам Конєцпольським.

Документально підтверджено, що власницею Олеського замку у травні 1682 р. стала дружина короля Речі Посполитої, француженка, Марія Казимира (1641-1716) (Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien). Усупереч різним гіпотезам і твердженням, Ян ІІІ Собеський (1629, Олесько - 1696) не володів Олеським замком, хоча це було його родинне гніздо. Інтер'єр замку цього періоду відповідав королівській резиденції.

1719 р. королевич Якуб Людвік Собеський за згодою свого брата Константина Владислава продав Олеський замок Станіславу Матвію Жевуському (1642-1728), воєводі подільському, гетьману великому коронному. 1728 р. Олеський замок перейшов у власність його старшого сина Юзефа Северина Жевуського (?-1755), референдарія коронного. Інтер'єр замку того часу можна охарактеризувати як розкішний палац.

1755 р. власником Олеського замку став його брат Вацлав Петро Жевуський (1706-1779), на той час воєвода подільський. Твори мистецтва з Олеського замку поступово перевозять у сусідній Підгорецький замок. У 1779-1787-х рр. Олеським замком володів син В. П. Жевуського - Северин Жевуський (1743-1811).

1796 р. Олеський замок та Северинку на аукціоні купив Александр Зелінський (бл. 1755-1821), підкоморій нурський. Остання власниця Олеського замку - Софія Літинська, донька Войцеха та Дизми Літинських. За часів її володіння Олеський замок перетворився на руїну.

1882 р., з ініціативи маршалка крайового Миколи Зиблікевича, було створено Товариство опіки над замком в Олеську, яке 21.11.1882 р. викупило замок у Софії Літинської. 10.01.1890 р. рішенням сейму його передано державі. Тривалі реставраційні роботи перервала Перша світова війна. У Другу світову війну замок зазнав значних втрат. Окрім того у 1950-х рр., згідно з офіційною версією, у замок попала блискавка, пожежа тривала кілька днів. Вогонь знищив усі дерев'яні перекриття, підлоги, залишки меблів тощо.

Після пожежі місцеві партійці тодішнього Олеського району, вирішили розібрати мури Олеського замку, а камінь та цеглу використати на будівництві корівників та свинарників. Цілковитому знищенню Олеського замку перешкодив Андрій Шуляр (1918-2010), начальник управління зі справ будівництва та архітектури Львівського облвиконкому, головний архітектор Львівської області (1953-1980). Він домігся, щоб будівлю взяли під охорону, накрили дахи та провели первинні ремонтно-реставраційні роботи в замку.

З 1954 р. приступили до створення проекту реставрації, а 1958 р. почалися будівельні роботи, в основному завершені до 1965 р. Були плани пристосування замку під дім відпочинку.

На початку 1970 р. у замкових приміщеннях вирішили створити відділ Львівської картинної галереї - музей "Олеський замок". До створення музею долучились відомі постаті: Андрій Шуляр, Борис Возницький, Володимир Овсійчук, Іван Могитич, Володимир Вуйцик. З 1972 по 1975 рр. у відреставрованому замку створюється експозиція музею мистецтва західноукраїнських земель XІV - XVIII ст. 21 грудня 1975 р. відбулось урочисте відкриття музею "Олеський замок".

На сьогодні в музеї представлено: галицько-волинський іконописний живопис ХV - XVIII ст., український портретний живопис ХVІ - XVIII ст., європейський живопис ХVІІ - XVIII ст., європейську скульптуру ХV - XVIII ст., зокрема й створену у Львові.

Олеський замок входить до туристичного маршруту "Золота підкова Львівщини", до якого включають Підгорецький, Золочівський, а іноді ще й Жовківський замок - музейні підрозділи Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького.

# data[].attributes.attachment_link.title
Музей-заповідник "Олеський замок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Витоки історії Олеського замку можуть сягати часів правління останніх галицько-волинських князів - Андрія (?-1323) або Лева ІІ (?-1323), синів Юрія Львовича. У "Хроніці Олеська" Садок Баронч (1814-1892) подав відомості, що Олеський замок згаданий у 1327 р., коли ним володів князь Юрій ІІ (1298-1340).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Символ м. Луцька, його визначна пам'ятка і гордість. Побудований в XIVст. Литовським князем Вітовтом Любартом.

Замок Любарта - один (якщо не єдиний) з нечисленних збережених архітектурних пам'яток України доби Великого князівства Литовського.

Незважаючи на те, що історію замку в Луцьку прийнято вести від 1340, своє існування він почав набагато раніше

Замок Луцька зводився протягом більш ніж сорока років.

Знаменита замкова канцелярія створила і зберегла півтора мільйони документів в так званих гродських книгах. Через цю школу адміністративного управління пройшла плеяда визначних громадських і державних діячів, серед яких був і гетьман України Іван Виговський.

Підвальний поверх вежі служив в'язницею для засуджених до страти. В ній провів останні дні свого життя поет і громадський діяч XVII - початку XVIII ст . Данило Братковський.

У плані замок має неправильну, наближену до трикутника, форму, що було обумовлено рельєфом місцевості.

Окрім експозиції замкового арсеналу можна відвідати і єдиний в Україні музей дзвонів. Оборонні стіни замку в XV столітті модернізуються і пристосовуються до застосування вогнепальної зброї.

Зараз над розкритими археологами мурами древньої святині, яка 600 років була духовною столицею східної Волині, споруджено павільйон, в якому планується створення музею.

Можливо, багато з нас і не звертав увагу, але Замок Любарта зображений на 200-гривневій купюрі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок Любарта

# data[].attributes.attachment_link.description
Символ м. Луцька, його визначна пам'ятка і гордість. Побудований в XIVст. Литовським князем Вітовтом Любартом. Замок Любарта - один (якщо не єдиний) з нечисленних збережених архітектурних пам'яток України доби Великого князівства Литовського. Незважаючи на те, що історію замку в Луцьку прийнято вести від 1340, своє існування він почав набагато раніше Замок Луцька зводився протягом більш ніж сорока років.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Туризм и путешествия

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок Любарта - серце Луцька | Україна вражає

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Луцький замок (Замок Любарта) | Karpatium

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Волинь здавна притягувала до себе натовпи подорожуючих, завойовників, неодноразовими були візити до цього краю князів, імператорів та сучасних президентів, а певний час центр місцини - Луцьк (колись носив назву Лучеськ) був у власності володарів Великого князівства Литовського. В чому ж секрет цієї лісистої території, дорогі відвідувачі нашого сайту? Продовжуючи цикл розповідей про замки України в рамках подорожей Карпатами, сьогодні гостем буде Верхній замок у Луцьку, також відомий як Замок Любарта. Кожен українець вже бачив його - саме він зображений на двухсотгривневій купюрі. Проте, краще ж побачити вживу, чи не так?

Історія Луцького замку

З X ст. розпочалась його славетна історія. Луцький замок неодноразово був в облозі та часто змінював своїх власників. Історія цієї споруди насичена різноманітними перипетіями та неочікуваними поворотами, тому тут розповімо тільки найбільш значимі етапи. Кам'яний замок у XIV столітті починає активно забудовувати литовський князь Любарт, завдяки чому споруда отримала свою другу назву - замок Любарта. У 1366 році Луцьк стає столицею Галицько-Волинського князівства. В середині ж XV ст. Луцький замок майже 2 місяці був місцем для конференції монархів Центральної Європи з питання відсічі Турецькій експансії.

Після укладання між Польщею та Литвою Люблінської унії в 1569 році та втрати замком статусу княжої резиденції, головною спорудою двору став будинок єпископа, а сам Луцький замок з середини XVI століття набуває славу центру духовної та судової влади Волині. А після остаточного розділуРечі Посполитої (1795 р.), Луцький замок стали використовуватися в якості канцелярії, архіву та казенного житла. В XX ст. Луцький замок спочатку належав Польщі, а з 1945 р. - УРСР. Сьогодні ж це частина історико-культурного заповідника "Старий Луцьк".

Детальнішу історію Луцького замку, що часом нагадує пригодницький роман, можете прочитати тут.

Легенда замку Любарта

Кожен порядний палац, замок чи фортифікація мусить мати в своєму арсеналі якусь легенду, і Луцький замок тут не виключення. Згідно з переказами, на початковому етапі своєї історії (коли укріплення були тільки з дерева) власник цих земель, князь Любарт, одружився з місцевою княжною Бушею (інші джерела називають її Агрипіною). Саме тоді розпочався активний процес будівництва саме кам'яного замку. З одного боку це був логічний розвиток фортифікаційної споруди, але дехто каже, що це будівництво було своєрідним подарунком коханій дружині Любарта. Так це чи інакше, але Буша (або Агрипіна) не дожила до кінця будівництва. Князь оплакував її, але вирішив справу довести до кінця. Відтоді Луцький замок прикрашають три вежі: В'їзна, Владича і Стирова, хоча людям більше сподобались їх символічні назви: вежі Віри, Надії та Любові. Будівництво мурів та веж ховало в собі невеличкий секрет (особливо неприємний для ворогів) - у розчин бетону додавали курячі яйця, що зміцнювало його структуру. Подейкують, що саме завдяки цьому "рецепту" Луцький замокзберігся в такому хорошому стані.

Проте, історія Луцького замку - довга і насичена, а тому важко повірити, що легенд про нього більше немає. З найбільш цікавими з них можна додатково ознайомитись тут.

Архітектура Луцького замку

За планом Замок Любарта являє собою рівносторонній трикутник. Висота стін сягає 12 метрів над валом, а товщина − 3 метри. Стіни і вежі вимурувані у готичній системі кладки. На стінах розташовуються бойові галереї з бійницями. Над входом наявні два портали з арковим завершенням. Це колишні входи у замок, колись вони закривались підйомним мостом.

Фото: madmax

Луцький замок складався з двох частин: Верхнього і Нижнього. Від Нижнього замку тепер залишилися виключно сліди валів, зате Верхнійзберігся дотепер: план побудови був визначений наявністю невисокого пагорба між річками Глушець та Стир, він виконаний у вигляді трикутника з випуклими стінами. Стирова, Владича і В'їзна вежі входять до складу оборонних споруд, вони сполучені мурами довжиною 230 метрів. За легендою, три вежі символізувати Віру, Надію і Любов. Всі оборонні вежі в первісному вигляді були триярусними і завершувалися своєрідними зубцями з вузькими бійницями у вигляді щілин, з яких було зручно стріляти з лука. У XV−XVI ст., коли з'явилася вогнепальна зброя, оборонні споруди були модернізовані − вежі зазнали значного посилення.

В'їзна вежа з самого початку будівництва замку Любарта була трьохярусною, вХVІ столітті ярусів стало п'ять, а в ХVІІ ст. її було прикрашено аттиком. Зверху знаходяться дві замуровані арки − це колись був вхід до вежі, до якої можна було дістатися за допомогою підвісного моста. Згодом вхід опустили нижче, а підвісний міст змінили на звичайний навісний. При вході до вежі знаходиться напівзруйнований князівський палац. З цієї локації відкривається шикарний вид на місто.

Стирова вежа − квадратна за планом та височіє над річкою Стир, завдяки чому і отримала таку назву. Після того як її укріпив князь Свидригайло, вежа отримала ще одну назву - Свидригайлова. Її, як і В'їзну, також збільшили на один ярус та увінчали аттиком. Певний час вона містила скарбницю на першому поверсі, на другому - в'язницю, на третьому - бібліотеку.

Владича вежа − така назва сформувалась тому, що за нею доглядав сам владика. Вежа не має оздоблення. З третього ярусу є виходи на бойові майданчики стін. Вежа вкрита шатровим дахом, над яким височіє на ніжці металева фігура "Кликун". На сьогоднішній день у Владичій вежі розміщується єдина та унікальна колекція дзвонів − "Дзвони Волині, історія та сучасність". Тут зібрані експонати з ХVІІ ст. до ХХ ст. 345 років - найбільша різниця між творіннями майстрів.

Не варто оминати увагою і Церкву Іоанна Богослова − хоч вона і в зруйнованому стані, про неї повинен знати кожен поціновувач. Цей храм був першим християнським, що постав у Луцьку. Збудований у 1180 році, він є найстарішою будівлею міста. За припущеннями, саме під руїнами храму знаходиться могила князя Любарта.

Фото: Церква Іоанна Богослова

Нижній замок було зведено в першу чергу для оборони міста. З розвитком зброї стіни постійно добудовували. Так їх остаточна висота сягала 12-ти метрів. З усієї фортеці збереглася одна вежа, вона носить назву князів Чарторийських.

Варто зазначити, що Луцький замок має і підземелля. Можливо, від нього є хід в сторону католицького собору, розташованого за 100 метрів від замку. Вважається, що нерівності на Замковій площі підтверджують ці припущення.

Музеї і виставки на території замку Любарта

Сьогодні Луцький замок - це цілісній музейний комплекс. На другому поверсі В'їзної вежі розташована виставка "Плитниця", де експонуються старовинні будівельні матеріали, знайдені в ході археологічних досліджень.

На нижньому ярусі Владичої вежі можна відвідати середньовічну в'язницю й оглянути відповідну експозицію.

Ярусом вище - виставка замкової зброї, де розміщений арсенал XV−XVII століть.

На верхніх ярусах вежі розміщений єдиний в Україні музей дзвонів. Тут зібрана чимала колекція дзвонів із України, Польщі, Австрії, Румунії та Росії. Найдавніший з них датується 1647 роком.

Також радимо в Луцькому замку відвідати музей книги, який розмістився у колишній повітовій скарбниці, яка постала на початку XIX ст. У його колекції не лише старі книги, а й реконструйовані старовинні друкарські верстати.

Фестивалі які проводяться на території замку:

дзвонарного мистецтва ("Благовіст Волині");

флористичного мистецтва;

"Меч Луцького замку";

Up-fest;

мистецьке шоу "Ніч у Луцькому замку". Це фестиваль середньовічної культури, який збирає музикантів з різних країн, які грають старовинну музику, а іноді відтворюють її реставрованими інструментами різних століть. Він супроводжується вогняним шоу, ярмарком ремесел, дегустацією страв стародавньої кухні;

у травні проходить джазовий фестиваль "Музичні діалоги";

джазовий фест Art Jazz Cooperation, що відбувається у серпні. Також цього місяця проходить День міста в ході якого в замку організовують лицарські турніри та виставки народних майстрів, а також фестиваль сімейного дозвілля "Солом'яна птаха", який збирає флористів та ковалів з усієї України;

"Поліське літо з фольклором" − фестиваль, який об'єднав представників 50 країн світу усіх континентів. Тут кожен бажаючий може відчути себе в цьому місці лицарем, пострілявши з лука, або взяти участь в майстер-класі зі створення мила або свічок.

Цікаві факти про Луцький замок

Замок Любарта відомий з вигляду майже всім. Річ в тім, що В'їзна вежа зображена на зворотібанкноти номіналом в 200 гривень.

Луцький замок є одним з найдавніших замків України, який добре зберігся.

У 2011 році за підсумками голосуванням "Сім чудес України" Верхній замок посів перше місце.

Унікальний дзвін 1647 року, який розташовується у замку. Він зумів оминути гірку долю своїх побратимів, оскільки дзвони у період Національно-визвольної війни були переплавлені у гармати. Тому він - сучасник самого Богдана Хмельницького. Також це єдиний дзвін, що був вилитий власноручно майстром за унікальною та неповторною технологією.

Знаменита замкова канцелярія створила і зберегла для України понад мільйон документів з її історії. Свого часу в ній працював і майбутній гетьман України Іван Виговський.

Замок Любарта - це також місце цікавого автографу. На одній із цеглин його мурів можна побачити підпис сестри Лесі Українки, Ольги Косач.

Як дістатись до Луцького замку

Адреса: вул Кафедральна, 1A, Луцьк, Волинська область

Телефон для довідок: 0332 724 588.

Режим роботи: з пн. по нд. з 10.00 до 19.00. Вхід платний: 50 грн. з дорослого, 30 грн з дітей.

Обов'язково майте кошти готівкою, тому що терміналом станом на липень 2021 розрахуватись не вдасться.

У вартість вхідного білету входить можливість побувати в "свічковій майстерні", "музею книги", а також походити по периметру замку. За всі інші локації і музеї, зокрема вхід у В'їзну вежу, треба сплачувати окремо.
Вартість екскурсії: 100 грн. незалежно від кількості людей (тому економніше компанією).

Поруч з замком розташована велика парковка для авто та ресторан "Корона Вітовта".

# data[].attributes.attachment_link.title
Луцький замок (Замок Любарта) | Karpatium

# data[].attributes.attachment_link.description
Волинь здавна притягувала до себе натовпи подорожуючих, завойовників, неодноразовими були візити до цього краю князів, імператорів та сучасних президентів, а певний час центр місцини - Луцьк (колись носив назву Лучеськ) був у власності володарів Великого князівства Литовського. В чому ж секрет цієї лісистої території, дорогі відвідувачі нашого сайту?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Націона́льний істо́рико-архітекту́рний запові́дник "Кам'яне́ць" (скорочено - НІАЗ "Кам'яне́ць") - історико-архітектурний запові́дник національного значення, розташований в Кам'янці-Подільському Хмельницькій області України.

Кам'янець-Подільський - одне з найдавніших міст України. Завдяки унікальному поєднанню історико-архітектурної, містобудівної спадщини, ландшафту каньйону річки Смотрич, "Старе місто (Кам'янець-Подільський)" оголошено державним історико-архітектурним заповідником. Кількість пам'яток архітектури XI-XIX століть налічує близько 200 будівель та споруд. Потужні оборонні укріплення "Старого міста", фортеця та фортечний міст, поєднання культових споруд різних релігій залишають неповторне враження. Враховуючи багату історико-архітектурну спадщину "Старого міста", національною комісією України у справах ЮНЕСКО в травні 1994 року було рекомендовано включити його кандидатом до реєстру світової культурної спадщини. Найбільша цінність - практично повністю збережений історичний центр без вкраплень архітектури XX століття. Головна міська пам'ятка - старовинна фортеця, перші споруди якої відносяться до XI-XII століть, а основні укріплення - до XVI-XVII століть. Оборонні укріплення в Кам'янці-Подільському вважаються прекрасним зразком кращих фортифікацій Східної Європи.

Ще 23 березня 1928 у Харкові Рада Народних Комісарів почали бути поганими старовинними фортечними спорудами, Руською та Польською брамами, вежею Стефана Баторія було оголошено державним історико-культурним заповідником і передано з усім майном, що мало історико-культурне значення, у відання наркомату освіти УРСР.

Проголошення фортеці заповідником стало важливим, але тільки першим кроком до визнання заповідною всієї території Старого міста. Але поки це сталося, місто зазнало непоправних утрат: більшовицька влада ще до війни стерла з лиця землі низку прекрасних храмів: Вірменський Миколаївський, Іоанно-Предтеченський, Казанський, Троїцький у Старому місті, Олександра Невського - на Новому плані.

Чимало пам'яток було пристосовано під потреби виробництва. Так, 1959 створюваний електромеханічний завод розмістили в приміщеннях колишнього Кармелітського монастиря. З перших повоєнних років ткацька фабрика експлуатувала будинок Подільської духовної семінарії, тютюнова фабрика - фортечні казарми, а швейна фабрика і досі на повну потужність використовує будинок окружного суду.

20 лютого 1967 Рада Міністрів УРСР видала Постанову, в якій, зокрема, передбачено створити історико-архітектурний заповідник у Кам'янці-Подільського (інші міста, названі в постанові - Київ, Львів, Луцьк, Білгород-Дністровський, Новгород-Сіверський).

Постановою від 18 травня 1977 Рада Міністрів УРСР оголосила, що Старе місто Кам'янця-Подільського - це "Кам'янець-Подільський державний історико-архітектурний заповідник" (ДІАЗ).

Указом Президента України від 30 квітня 1998 Кам'янець-Подільський ДІАЗ перетворено на Національний історико-архітектурний заповідник "Кам'янець".

14 жовтня 1998 Міністерство культури й мистецтв, а наступного дня Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики затвердили (за поданням Хмельницької облдержадміністрації) Положення про НІАЗ. Згідно з цим Положенням, НІАЗ "Кам'янець" є національним закладом культури у підпорядкуванні Хмельницької облдержадміністрації. А основними завданнями НІАЗу є охорона належних йому об'єктів, організація реставрації та використання пам'яток, регенерація архітектурного середовища, пам'яткоохоронна, науково-дослідницька, культурно-освітня робота для популяризації містобудівельної архітектурної спадщини Старого міста як національного культурного надбання.

Директор заповідника (від 3 вересня 1987) - Василь Володимирович Фенцур, член Національної спілки архітекторів України.

Площа заповідника становить 121 гектар (його межі 16 червня 1977 року затвердив Хмельницький облвиконком). Це передусім Старе місто, затиснене в петлі річки Смотрич, а також прилеглий каньйон Смотрича, Замковий міст, комплекс Старого й Нового замків. Пам'ятки Нового плану, Руських і Польських фільварків не є об'єктами заповідника.

Станом на 2013 р. в Кам'янці зареєстровано 282 пам'ятки культурної спадщини, зокрема 169 пам'яток архітектури (104 національного і 65 - місцевого значення), 31 пам'ятка історії, 8 пам'яток археології, 2 пам'ятки садово-паркового мистецтва, 72 пам'ятки природи (з них дві пам'ятки природи національного значення - геологічна пам'ятка природи загальнодержавного значення Смотрицький каньйон і Ботанічний сад). Усі вони перебувають у різній власності: державній, комунальній, приватній, Хмельницької облради, власності релігійних громад тощо. За цим показником Кам'янець-Подільський посідає третє місце в Україні (після Києва та Львова).

Література

Медведовський І. Заповідник: Сьогодні і завтра нашого міста // Прапор Жовтня (Кам'янець-Подільський). - 1969. - 22 липня. - С. 3.

Шумахер С. Місто стає заповідником // Прапор Жовтня. - 1977. - 8 червня. - С. 4.

Слободян М. З обновами, місто! // Прапор Жовтня. - 1977. - 25 червня. - С. 4.

Указ Президента України // Пам'ятки України. - 2000. - № 3-4. - С. 4.

Національний історико-архітектурний заповідник "Кам'янець" // Хто є хто на Хмельниччині: Довідково-біографічне видання. - Випуск другий. - К., 2004. - С. 12-13.

Нове обличчя НІАЗу "Кам'янець": 18 квітня - День пам'яток історії та культури / Розмовляла [з директором НІАЗу Василем Фенцуром] Ольга Сокульська // Кам'янець-Подільський вісник. - 2004. - 16 квітня. - С. 3.

Семенова Наталія. Нове життя старого каменю: 18 квітня - День пам'яток історії та культури // Подолянин. - 2004. - 16 квітня. - С. 4.

Фенцур Василь. До перлини - дорогоцінно! Або деякі аспекти діяльності Національного історико-архітектурного заповідника "Кам'янець" // Кам'янець-Подільський вісник. - 2005. - 15 квітня. - С. 5.

Баженов Лев. Alma mater подільського краєзнавства. - Кам'янець-Подільський, 2005. - С. 162.

Архітектурні мелодії Старого міста // Кам'янець-Подільський вісник. - 2007. - 20 квітня. - С. 4.

Чухрій О. В. Пам'ятки під охороною, але без засобів для існування // Подолянин. - 2013. - 6 вересня.

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний історико-архітектурний заповідник "Кам'янець" - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Націона́льний істо́рико-архітекту́рний запові́дник "Кам'яне́ць" (скорочено - НІАЗ "Кам'яне́ць") - історико-архітектурний запові́дник національного значення, розташований в Кам'янці-Подільському Хмельницькій області України. Кам'янець-Подільський - одне з найдавніших міст України. Завдяки унікальному поєднанню історико-архітектурної, містобудівної спадщини, ландшафту каньйону річки Смотрич, "Старе місто (Кам'янець-Подільський)" оголошено державним історико-архітектурним заповідником. Кількість пам'яток архітектури XI-XIX століть налічує близько 200 будівель та споруд.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Блог про тури Україною

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кам'янець-Подільський - місто, що зберегло дух середньовіччя, при цьому стрімко розвиваючи свій туристичний потенціал. Кам'янець є найбільшим містом не обласним центром у Західній Україні, проте за кількістю архітектурних пам'яток займає третє місце в усій Україні після Львова та Києва.

Назва міста походить від слова "камінь" або "кам'яний". Але у Галицько-Волинському князівстві було декілька назв поселень зі словом "Кам'янець", а тому друга частина вказує на історичну місцевість розташування - Поділля. Проте нині популярною є народна назва міста - КамПод 🙂

По місту Кам'янець-Подільський екскурсію можна відвідати у таких турах:

Історія Кам'янця-Подільського

За археологічними джерелами, виникнення Кам'янця датується XII століттям. Спочатку місто було у складі Київської Русі, потім перейшло до Галицько-Волинського князівства. У 1240 році Кам'янець захоплюють монголо-татари і володіють ним до 1362 року. Тоді його відвойовує військо великого князя Литовського Ольгерта, який передає територію своїм племінникам - братам Коріатовичам.

У 1434 році Кам'янець переходить у володіння Речі Посполитої, з невеликим тимчасовим проміжком входження до складу Османської імперії (1672-1699). У цей період місто набуває величезного стратегічного значення, стаючи центром польського воєводства і набуваючи статус королівського міста.

У 1793 року Кам'янець-Подільський приєднано до Російської імперії, а вже в 1795 році він став центром Подільської губернії.

Під час Радянсько-української війни (1917-1923) тут багаторазово змінювалася влада. З лютого 1919 до листопада 1920 року, після евакуації уряду Української Народної Республіки з Києва, Кам'янець-Подільський навіть стає столицею УНР. Пізніше, з 1937 до 1941 року місто було центром Кам'янець-Подільської області.

У наш час місто надзвичайно цікаве для туристів - Національний історико-архітектурний заповідник "Кам'янець" входить у список "Семи чудес України" та має в своєму складі більше півтори сотні пам'яток архітектури. Крім того, тут часто відбуваються різноманітні культурні заходи, етнографічні, історичні та музичні фестивалі. Популярними є фестивалі повітроплавання та військово-історичної реконструкції, що проходять кілька разів на рік та приваблюють тисячі туристів.

Однозначно, головною візиткою міста є фортеця - вікова твердиня, збудована для захисту міста на стрімких берегах Смотрича. Нині всі укріплення Кам'янця поділяють на дві категорії - замок і міські фортифікації. Власне замок складається з двох частин: старого замку з мурами та баштами і нового замку з земляними валами та ровами. Фортеця була збудована до появи вогнепальної зброї, тому башти замку та міста були повністю кам'яними та мали кам'яні верхи, а сучасні дахи башт були прилаштовані значно пізніше.

Довгий час вважалося, що Стару фортецю було збудовано у другій половині XIV століття - перша згадка про Кам'янецький замок зустрічається у грамоті від 7 (15) січня 1374 . Проте комплексні архітектурні та археологічні дослідження датують її заснування XI-XII століттями. Спочатку це була дерев'яна оборонна споруда, а в XVI столітті дерев'яні укріплення замінили на кам'яні.

Віками фортеця Кам'янець-Подільського була нездоланною. Одна з легенд свідчить, що коли в 1621 році хан Осман зі своїм військом підійшов до міста і побачив стіни фортеці, то здивувався їхній міцності. Хан запитав, хто побудував це диво. Йому відповіли: "Аллах". Тоді Осман вигукнув: "Нехай аллах і бере її" та відступив. Лише двічі за всю свою історію фортецю захоплювали: 1393 року литовський князь Вітовт, а 1672 року - численне турецьке військо, яке пробуло тут до 1699 року.

Кам'янець-Подільська фортеця втратила своє оборонне значення лиш після закінчення російсько-турецької війни у 1812, коли кордони Російської імперії значно розширилися на південь. Тоді фортеця виконувала роль виправного закладу, проте, перша світова війна знову нагадала про її військове призначення - в Кам'янці знаходився штаб Південно-Західного фронту.

До нашого ж часу Кам'янець-Подільська фортеця збереглась дуже добре.

Стара фортеця займає 1,5 гектари та являє собою одинадцять башт, розташованих у формі неправильного чотирикутника і сполучених кріпосними стінами. На території подвір'я знаходяться колишні службові приміщення, переобладнані в музей, боргова яма, 40-метровий колодязь, а ще - частково відкритий підземний хід, який, згідно з давнім переказом, вів до Хотинської фортеці, що знаходиться в 30 кілометрах. Є також різноманітні туристичні цікавинки - сувенірні ряди, місця для стрільби з лука чи арбалету, атракціон для самостійного карбування сувенірних монет.

Окрім того, для огляду доступні фортифікаційні споруди різного віку по всьому Старому місту - в'їзні брами, оборонні вежі, бастіони, порохові склади та колишні казарми.

Рекомендуємо також переглянути статтю про Хотинську фортецю.

Місця, які варто відвідати в Кам'янець-Подільському

В цьому розділі ми розкажемо Вам детальніше про Кам'янець-Подільський що подивитись і де найкраще зробити фото на згадку. Отже, поїхали!

Щоб вийти у Старе місто, потрібно пройти через Замковий міст - одне з чудес міста, що є пам'яткою архітектури національного значення. Уперше міст згадано в документах 1494 року, проте згідно з гіпотезою архітекторів-реставраторів Пламеницьких, міст збудували римляни на початку IIстоліття. На цій підставі міст включено до "Книги рекордів України", як найстаріший у країні.

Інша поширена назва, Турецький міст, пов'язана з серйозною реконструкцією моста, проведеною під час володіння містом турками у XVII столітті. Після цього відбувалось ще кілька реконструкцій, які внесли свої зміни в побудову моста.

Сьогодні Замковий міст - це суцільний кам'яний мур, що мало нагадує міст і скоріше сприймається як гребля. Основою є вапнякова скеля у вигляді вузького гребеня, який у середній частині знижується. Тут у товщі скелі пробито канал для пропуску води, внаслідок цього утворився водоспад Круча. З обох боків мосту є кам'яні сходи в долину Смотрича, споруджені ще в XIX столітті.

Через міст проходить Замкова вулиця, яка виводить до Вірменського ринку, а трохи далі - до Вірменської криниці. Ці назви пов'язані з тим, що ще з XI століття в Кам'янець переселялись вірмени, які активно розвивали у місті торгівлю та ремесла.

Поруч з Вірменською криницею розташована найстаріша в Україні ратуша, або Будинок польського магістрату (XIV-XVI ст.). Кам'янець, як важливий торговий центр на шляху між Сходом і Західною Європою, одержав Магдебурзьке право у 1432 році, а з ним і дозвіл на будівництво споруди для керівного органу.

Ратуша складається з двох частин - двоповерхової споруди (яка і є будинком ради) та восьмиярусної вежі-дзвіниці. Колись вони стояли окремо на відстані 3 метрів, але після пожежі 1616 року їх об'єднали в єдиний ансамбль. У тому ж XVII столітті в пивницях ратуші містилися камери для тортур інквізиторського суду. А біля стін протягом віків чинилися розправи над тими, хто боровся за визволення краю. Саме тут тричі жорстоко карали ватажка селянських повстань на Поділлі Устима Кармелюка.

У наш час ансамбль ратуші повністю реконструйовано, в ньому розміщено музейні експозиції. Окрасою вежі ратуші є годинник, встановлений у XVII столітті, що складав з двох дзвонів, відлитих з міді та срібла. Нині один з них знаходиться в історичному музеї, а другий і досі щогодини відбиває час.

Ліворуч від ратуші знаходиться вихід на вулицю Татарську, на якій розташована Тріумфальна арка. Вона збудована на пам'ять про останній візит до Кам'янця останнього польського короля - Станіслава Августа Понятовського. Але не це зробило її відомою. За прикметою, проходячи під аркою, варто думати про сокровенне бажання і воно збудеться. Радимо обов'язково скористатись такою нагодою!

Прохід через арку виводить на подвір'я Кафедрального Петропавлівського костелу - мабуть, найдивнішого серед усіх храмів Старого міста. Це єдиний в Україні християнський храм, у композицію якого включено характерний елемент мусульманської архітектури - мінарет, увінчаний... скульптурою Богородиці. Архітектурний ансамбль храму включає костел, дзвіницю, тріумфальну арку і мінарет.

Дата заснування костелу достеменно не відома. Відомо, що Кам'янець-Подільське єпископство заснував у місті папа Григорій XI у 1375 році. Імовірно, тоді ж був заснований і перший кафедральний костел, який був дерев'яним. У 1428-1430 роках побудовано корпус первинного кафедрального костьолу. Ймовірно, власне кам'яний собор було збудовано за сприяння єпископа Якуба Бучацького в 1502-1517 роках.

За часів владарювання Османської імперії (1672-1699 рр.) кафедральний костел був перетворений на мусульманську мечеть - католицьку сакральну атрибутику з храму прибрано, ренесансну каплицю забито камінням і перетворено на підмурки мінарету висотою 36,5 метрів. Після повернення Кам'янця під владу Речі Посполитої костел відремонтували, але мінарет залишали на місці. Згодом єпископ Миколай Дембовський сприяв встановленню на мінареті статуї Божої Матері заввишки 3,5 метри, яка стоїть на земній кулі та півмісяці і благословляє місто та край.

На мечеть у XVII столітті було перетворено й інший відомий храм міста - церкву Пресвятої Трійці. Після встановлення польської влади храм віддано греко-католицькій громаді, а в 1722 єпископ Атанасій Шептицький передав храм монахам ордену Святого Василія, які заснували при ньому монастир. Орден діяв до 1795 року, коли Поділля відійшло Російській імперії, а храм пересвятили у православ'я. Та найважчим виявилось XX століття - у 1935 році храм було розібрано, а відновлення почалось лише в 1995 році.

Повністю відновлений храм та монастир було відкрито у 2010 році, і зараз відтворена споруда вражає своєю могутністю та духовною силою.

Трошки віддалік від храму знаходиться ще один відомий міст через Смотрич - Новопланівський, який спочатку називався просто Новий. Його проект розробив губернський архітектор Олександр Песке, а побудова тривала 10 років. Відкрили міст у січні 1874 року. Під час Другої світової війни міст було висаджено в повітря при відступі радянських військ, а відновлено лише в 1949 році. У 2006 році закінчилась реконструкція мосту і нині він має висоту 38 метрів та довжину 136 метрів. Паралельно з мостом проходить зіплайн через усю долину річки, що є популярною розвагою для любителів екстриму.

Пройшовши міст, потрапляємо в мікрорайон Новий план, що і дав назву мосту. Одразу ж зліва знаходиться сквер "Лебедине озеро" з фонтанами, скульптурами та прекрасним видом на Смотрицький каньйон. Тут же є і безіменний водоспад висотою 27 метрів.

Як доїхати

Саме в Новому місті розташовані авто- і залізничний вокзал. На жаль, прямих поїздів зі Львова немає, а дорога рейсовим автобусом займе 5,5-7 годин. Власною машиною доїхати до Кам'янця можна двома основними маршрутами: через , Тернопіль та Теребовлю (орієнтовно 4,5 години) або через , Бережани, Бучач та Чортків (близько 5 годин).

Проте значно зручніше обрати одну з наших екскурсій, під час яких Ви відкриєте для себе не тільки це старовинне місто, але і найцікавіші місцини поруч - неймовірну , могутній Хотин, унікальну печеру "Вертебу" та "український Париж" - Чернівці.

Запрошуємо у Кам'янець-Подільський тур на 2 дні "Кам'янець-Подільський круїз" чи " Кам'янець-Подільський, Хотин і Чернівці" або триденний тур "Кам'янець-Подільський, Чернівці + Бакота". А на Новий рік пропонуємо поринути у святкову атмосферу в мандрівці "Новорічний Кам'янець, Чернівці і не лише".

(Visited 23 604 times, 29 visits today)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
автобусні тури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дворцы и замки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
міста і села

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
красиві місця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сторінки історії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Туроператор "Відвідай" ©

# data[].attributes.attachment_link.title
Кам'янець-Подільський - перлина Поділля

# data[].attributes.attachment_link.description
Кам'янець-Подільський - місто, що зберегло дух середньовіччя, при цьому стрімко розвиваючи свій туристичний потенціал. Кам'янець є найбільшим містом не обласним центром у Західній Україні, проте за кількістю архітектурних пам'яток займає третє місце в усій Україні після Львова та Києва. Назва міста походить від слова "камінь" або "кам'яний".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кам'янець-Подільський завжди на слуху. Це невелике місто має шалену популярність серед туристів. Якщо мова заходить про пам'ятки Хмельницької області, насамперед згадується національний парк Подільські Товтри, мальовничий куточок України, та знаменита фортеця.

Історико-культурний заповідник "Кам'янець" входить в число семи чудес України. Сюди приїжджають для того, щоб перейнятися духом історії, отримати яскраві емоції від відвідування історичних місць та дізнатися багато цікавих фактів про свою країну. Куди піти в Кам'янці-Подільському крім фортеці, як дістатися в одне з найстаріших міст України та недорого відпочити, читайте в нашому матеріалі.

Історія та особливості фортеці

Кам'янець-Подільська фортеця як дитинець існувала ще за часів Київської Русі. Замок на її місці був побудований в XIV-XV століттях. Фортеця ж у сучасному вигляді відноситься до XVI століття.

Вона була важливим стратегічним об'єктом і побачила чимало воєнних дій. У 1672 році фортеця була захоплена турками. Проте, і фортеця, і Старе місто дійшли до нашого часу крізь століття практично незмінними, хоч і пошкоджені часом.

Кам'янець-Подільський розділяється значним каньйоном, в якому протікає річка Смотрич, на дві частини. Старе місто знаходиться на скелястому півострові, який з'єднує з Новим містом Новопланівський міст. Замковий комплекс утворюють одинадцять веж, розкиданих по цьому півострову. Найпопулярніша серед туристів - Денна. Не кожен знає її назву, але пропустити кращу локацію для фотографій з видом на замок просто неможливо.

Екскурсії містом

Знайти екскурсії в Кам'янці-Подільському не складніше, ніж у Львові. Пропозицій провести вас найцікавішими куточками старовинного міста чимало - як в Інтернеті, так і безпосередньо біля міської ратуші.

Одні екскурсії присвячені діаспорі, інші - оборонним об'єктам, треті - мостам древнього Кам'янця, а деякі складаються під щорічний фестиваль повітряних куль. Варіантів проведення часу в місті безліч.

Якщо ж говорити про тури в Кам'янець-Подільський, то вони нерідко охоплюють також відвідування прилеглих Чернівців та Хотина, які з туристичної точки зору представляють не менший інтерес.

Пам'ятки Кам'янця-Подільського

Хоч місто відносно невелике, зупиняючись в Кам'янці-Подільскому, зняти квартиру подобово краще ближче до історичного центру, тому що більшість пам'яток зосереджена саме там. Квартира в Кам'янці-Подільському в Старому місті подобово обійдеться зовсім недорого - за 400 гривень можна вибрати хороший варіант.

Тепер безпосередньо про визначні пам'ятки

Хрестовоздвиженська церква

Це єдиний в місті дерев'яний храм, що стоїть неподалік від фортеці. Поруч є скульптурна композиція "Стіл згоди", що символізує собою місто та сім народів, які залишили вагомий слід в історії міста.

Замковий міст

Замковий міст передує собою Кам'янець-Подільську фортецю. Краєвиди тут неповторні, тому саме звідси туристи привозять найбільшу кількість гарних світлин.

Руська брама

Важлива оборонна та гідротехнічна споруда XV століття та одна з найпотужніших веж Старого міста.

Турецький бастіон

Ще одне фортифікаційна споруда, яка свого часу була оновлена та вдосконалена турками, що захопили місто, - звідси йде його назва.

Нижня та Верхня Польська брама

Найбільш близькі до нової частини міста вежі. Польські ворота також виконували оборонну функцію. Дуже атмосферне місце зі своєю легендою: за чутками, саме тут вітер зірвав капелюха з голови Петра I.

Костел апостолів Петра і Павла

Гарний храм, який легко впізнати через 40-метровий мінарет зі скульптурою Мадонни нагорі, що стоїть поруч. Мінарет - теж справа рук турків.

Міська ратуша

Головна прикраса Площі ринок. Ратуша в Кам'янці-Подільському - одна з найстаріших в Україні. Неподалік від неї милується красою міста турист, точніше пам'ятник йому, встановлений у 2013 році.

Вірменська церква святого Миколая

До наших днів від церкви дійшла лише дзвіниця. Проте, це ще одне знакове місце, яке є обов'язковим до відвідування.

Троїцька церква

Один з перших храмів міста, який був повністю знищений за радянських часів і відновлений вже за часів незалежної України.

Домініканський костел

Видатна пам'ятка Кам'янця-Подільського, яку можна знайти неподалік від ратуші, на вулиці Домініканській. Цінителі архітектури будуть в захваті: храм поєднує в собі відразу кілька стилів.

Новопланівський міст

Міст через каньйон і річку Смотрич, що виділяється серед всіх інших мостів країни своїми масштабами. Улюблене місце для фотосесій.

Лебедине озеро

Біля Новопланівського мосту з боку Нового міста знаходиться красиве місце для відпочинку з озером, на якому мешкають лебеді. З невеликого містка відкриваються мальовничі краєвиди на каньйон.

Собор Олександра Невського

Собор Олександра Невського - відносно новий, але дуже красивий православний храм, так само відновлений в кінці 90-х.

Де зупинитися в Кам'янці-Подільському

Старе місто виглядає особливо гарно після заходу сонця, коли включається підсвічування, і фортеця виглядає справді казково. Однак, побачити Кам'янець-Подільський вночі не вдасться, якщо зупинитися в місті менше ніж на добу. Тому варто подумати над тим, як і де зняти квартиру в Кам'янці-Подільському.

Звичайно, можна зупинитися в готелі, але якщо ви шукаєте більш економне житло, то краще звернути увагу на апартаменти. Цінник на квартири подобово в Кам'янці-Подільському починається всього від 100 гривень. Більш комфортні варіанти теж не "кусаються", так що ночівля в серці Старого міста не вдарить по кишені.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історичне місто кам'янець-подільський

# data[].attributes.attachment_link.title
Історичне місто Кам'янець-Подільський

# data[].attributes.attachment_link.description
Кам'янець-Подільський завжди на слуху. Це невелике місто має шалену популярність серед туристів. Якщо мова заходить про пам'ятки Хмельницької області, насамперед згадується національний парк Подільські Товтри, мальовничий куточок України, та знаменита фортеця. Історико-культурний заповідник "Кам'янець" входить в число семи чудес України.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стара фортеця Кам'янця-Подільського - один з найвидатніших пам'яток фортифікаційного мистецтва України. Входить до складу Кам'янець-Подільського державного історичного музею-заповідника. Зараз частіше вживається назва " Старий замок", хоча формально ця фортеця була замком ( резиденцією феодала) лише на самому початку свого існування, при князях Коріатовичах ( Корятовича). Потужний оборонний вузол на в'їзді в місто по головній дорозі через міст над вузьким перешийком каньйону Смотрича був споруджений в XVI в. на основі давньоруських укріплень XI-XII ст. Стара фортеця складається з 11 веж: Папська ( Кармалюкова), Ковпак, Тенчінскяа, Ляська ( Білла), Денна, Нова ( Велика) Західна, Мала Західна, Рожанка, Комендантська, Лянцкоронскяа вежа, Нова Східна. Вежі з'єднані оборонними стінами, на території розташовані казарми і облоговий колодязь. Найдавніша з башт - Денна ( можливо, побудована на фундаментах римських укріплень). В XVII в. були прибудовані земляні бастіони Нової фортеці, яка ефективніше протистояла вогню артилерії. Міць кам'янецьких укріплень вражала сучасників. Крилатою стала фраза турецького хана Османа, який 1621 р підійшов до стін фортеці і запитав, хто так її так зміцнив. " Сам Бог", - відповіли хану. " Тоді нехай Бог її і бере", - відповів Осман, відводячи свої війська. Однак, в 1672 р Кам'янець-Подільський все-таки був узятий приступом турецькою армією султана Магомета IV та козаками П. Дорошенка. У західному бастіоні фортеці реконструйована сцена оборони, якою керував М. Потоцький і під час якої загинув М. Володиєвський. З Старої фортеці тричі збігав з ув'язнення народний герой Устим Кармалюк. Папська вежа, в якій він утримувався, відтоді носить його ім'я, в ній влаштована експозиція. У східному бастіоні розміщено експозицію легкого метальної зброї. Проводяться нічні екскурсії. Стара фортеця часто служить декораціями численних фестивалів та історичних реконструкцій. Координати: 48 ° 40'23.2"N, 26 ° 33'47.92"E Адреса: м. Кам'янець-Подільський, вул. Замкова, 1 Працює: 10: 00-19: 00 (взимку до 17:30)

# data[].attributes.attachment_link.title
Стара фортеця (Кам'янець-Подільський державний історичний музей-заповідник)

# data[].attributes.attachment_link.description
Стара фортеця Кам'янця-Подільського - один з найвидатніших пам'яток фортифікаційного мистецтва України. Входить до складу Кам'янець-Подільського державного історичного музею-заповідника. Зараз частіше вживається назва " Старий замок", хоча формально ця фортеця була замком ( резиденцією феодала) лише на самому початку свого існування, при князях Коріатовичах ( Корятовича).

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
KARPATY.LOVE - Відпочинок в Карпатах | Інформаційно-туристичний сайт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хотинська фортеця століттями слугувала щитом на шляху ворожих загарбників. Так звана арена найбільших бойових подій та вирішальних військових конфліктів. Найбажаніший шматок землі для могутніх самодержавців та причина розбрату між найщирішими союзниками. Недаремно назва міста "Хотин" походить від слова "хотіти", "бажати". І доля складалася так, що у різні часи фортеця ставала воєнним трофеєм то християн, то мусульман. Кожна із культур залишила свій слід в літописі замку. Мабуть, з Божого благословення на цьому місці досі непорушно видніється в далечині кам'ний лицар з могутніми плечима, за якими трагічна історія багата на всілякі події.

Панорама Хотинської фортеці

Історія замку

Історія міста Хотин настільки древня, що більшість істориків досі не можуть дійти єдиної версії про дату його заснування. Ймовірний період виникнення поселення Х ст. Але до цього моменту на місці сучасної фортеці активно кипіло життя. Адже до кам'яної споруди на цьому місці діяв дерев'яний форпост, зведений ще Володимиром Великим. Князь надав великого значення форту, як торговому місту та фортеці на південно-східному рубежі. До ХІV ст. місто встигло перейти від Київського до Теребовлянського, Галицького та Галицько-Волинського князівств. При цьому основного свого значення жодного разу не втрачало.

Великий князь Данило Галицький в ХІІІ ст. вирішує збудувати кам'яну твердиню, об яку би лютий бусурманин "обломив зуби". Щонайцікавіше, жодному із ворогів не вдалося з першого разу взяти штурмом замок. Це вдавалося тільки у разі тривалої облоги.

З настанням ХІV ст. Хотинська фортеця переходить у руки Молдавського князівства і захищає його землі не тільки від турків, а й від угорців та поляків. Молдавський воєвода Стефан Великий модернізує фортецю, роблячи її більш неприступною. Територія замку збільшилася в три рази, стіни стали вищими до 40 метрів та товщими до 6 метрів. Був також зведений комендантський палац з підвалами, набитими зброєю.

Хотинська фортеця, панорама

Тільки уявіть, дістатися до замку можна було за допомогу підйомного мосту, що висів над 6-ти метровим ровом. Сам міст веде до Надбрамної вежі, де знаходилися бойові майданчики. Якщо ворогові раптом вдавалося добратися до мосту, то він, в якості гостинця, отримував на свою голову розпечену смолу, каміння, стріли та списи. Охоплений жахом та під страхом смертної кари воїн-невдаха біг на другий міст, де його очікував ще більш неприємний гостинець.

Міст був щедро змащений жиром, від чого його поверхня ставала неймовірно ковзкою. За допомогою спеціально облаштованого механізму міст під вагою противника провалювався, а той, не встигши усвідомити всю трагедію, падав з висоти 11-ти метрів на гострі, як леза, списи. Та, на жаль, були й такі загарбники, котрі були сильнішими та витривалішими за господарів фортеці. Тому замок неодноразово здавався у полон черговому власнику.

Ні за допомогою швидких штурмів, ні довготривалої блокади турки не зуміли відкрити Хотинську фортецю в 1476 році. Султан Мухамед ІІ Завойовник таки "обломив свої гострі зуби" об кам'яницю. І тільки коли Молдова перейшла до складу Османської імперії, Хотинська фортеця стала стратегічним пунктом для підготовки війська у довготривалі походи на європейські та українські землі.

1538 рік - переломний етап в історії замку. Під жорстким натиском польських військ під приводом Сигізмунда І Старшого жителі фортеці, з причини втрати частини стіни, здаються. Щоправда новий молдавський господар Петрі Рареші перебудовує зруйновану частину, розширює межі замку далі на Південь, а посеред відбудованої стіни облаштовує в'їзну вежу.

В'їзний міст до центрального входу Хотинської фортеці

В 1563 році фортеця "стає на коліна" перед козацьким отаманом Дмитром Вишневецьким Байдою. Таким чином, передбачалися переговори з молдаванами про союз проти османів. На жаль, Байда програв і був жорстоко страчений в Константинополі.

В 1615 році настав зірковий час для поляків, хоча й недовготривалий. В 1621 році відповідно до Хотинської мирної угоди замок переходить у молдавське підпорядкування. А польсько-козацьке військо долає багатотисячне бусурманське і остаточно зупиняє турецьку експансію, тим самим рятуючи Європу від повного краху.

Під час Національно-визвольної війни 1648-1654 рр. під проводом Богдана Хмельницького Хотин неодноразово переходив до рук козацького війська та звільнявся від господарювання польської шляхти.

На період 1673 року Хотин був у підпорядкуванні Османської імперії. "Викорінити зло" зуміли знову ж таки спільними зусиллями польсько-українських військ під проводом короля Яна ІІІ Собеського.

1711 -1718 рік - час реконструкції фортеці в Хотині. За цей період султан Ахмед ІІІ робить фортечні стіни більш укріпленими і недоступними для ворога. Було укладено зовнішню лінію оборони загальною площею 22 га. Французькі інженери, що займалися реконструкцією, звели на оборонній стіні кам'яний контрескарп, облаштували три в'їзні брами(Руську,Яську, Бендерську), а також 7 бастіонів. Не забули вони й про склади, казарми для воїнів, бані, майстерні, конюшні та, найголовніше, нову мечеть. Вся ця краса та міць протягом трьох російсько-турецьких воєн не змогла вистояти, росіяни впевнено отримували перемогу. Одній із таких в 1739 році відомий російський поет М. Ломоносов присвятив "Оду на взяття Хотина". Але й господарями росіяни там не стали. Лише в наступному столітті після підписання мирної угоди, коли росіяни вже практично набридли туркам, Хотинська фортеця переходить у володіння Російської Імперії. Але тільки після 1856 року стара будівля фортеці втрачає свою минулу важливість в оборонній сфері.

В підвальному музеї Хотинської фортеці

З 1918 по 1944 рр. Хотинська фортеця перебуває під опікою румунських королів, але це триває до того моменту, поки Хотин остаточно не входить до складу УРСР.

В 2000 році згідно указу Кабінету Міністрів України Хотинський замок отримує статус державного заповідника. А в 2007 році Хотинська фортеці входить в список "Семи чудес України".

Архітектура замку

На замковому подвір'ї збережений старий кам'яний колодязь. Так як замок височіє на скелі, то тим, хто викопував криницю, прийшлося вирити яму завглибшки 65 метрів. Але є в цьому і плюси - вода досі тамує спрагу і надивовижу смачна та чиста.

Фортечний мур квітчають чотири основні вежі: Північна, Ковальська, Комендантська та вежа Смертників. Північна - найбільша вежа, серед народу отримала й іншу назву - фортеця фортець. Саме від Північної вежі розпочалося розбудовування кам'яної фортеці за наказом Данила Галицького. Вона прикрашена орнаментом з червоної цегли. Ковальська вежа знаменита тим, що була призначена для кування зброї. В Комендантській вежі був особистий кабінет коменданта, а під нею розташувалися два підвальні приміщення завглибшки 10 метрів. Тут у свій час зберігалася зброя та їжа. Вежа смертників була призначена для страти ворогів, яких скидали з висоти 45-ти метрів.

В'їзна (Надбрамна) вежа, Хотинської фортеці

В честь 370-тої битви польсько-українського війська з турками у 1991 році був встановлений пам'ятник отаману козацького війська Петру Сагайдачному поруч Бендерських воріт.

На подвір'ї замку знаходиться церква святої Єлени та Костянтина. Її фундамент закладено ще в ХІІІ ст. Перебудова з каменю відбулася за господарювання молдовських князів у ХVст. З приходом турків з церкви познімали всі християнські атрибути і переробили на мечеть. З приходом російської влади храм став православним.

Також "впаде в око" церква Олександра Невського (1835 рік), руїни мусульманської мечеті(1718 рік) та школа для навчання військової справи (1825 рік).

Церква Олександра Невського, Хотинська фортеця

Цікаві факти та легенди фортеці

Коли фортеця тільки-но зводилася, християни, що її будували, для надійнішого захисту вибили на стінах магічні символи. Вони мали оберігати фортецю від злих загарбників. Мабуть, так і сталося, незважаючи на кількість господарів замку, жоден із них не зміг стерти зі стін ті таємні знаки. Сам замок тільки розбудовувався та процвітав.

Наприкінці ХІХ ст. поруч Хотинської фортеці були знайдені справжні монети з Угорщини, Саксонії, Чехії, Тюрюнгії та багатьох інших країн. На жаль, такий дорогоцінний скарб - більше тисячі старовинних монет, наразі знаходиться в Санкт-Петербурзі.

Хотинська фортеця - улюблене місце режисерів. З легкої руки яких на території замку були зняті такі легендарні фільми, як "Захар Беркут", "Гадюка", "Чорна стріла", "Балада про доблесного рицаря Айвенго", "Стріли Робін Гуда", "Стара фортеця", "Три мушкетери", "Ясса", "Тарас Бульба".

На території замку з 2012 року кожного травня проводиться фестиваль "Середньовічний Хотин".

Під час відвідин Хотинської фортеці вашу увагу не омине дивна пляма на одній із стін. Здавалося б, що то звичайна вода, та людська уява має на це своє пояснення. І придивіться уважно до тієї плями, бо хтось бачить у ній обриси України, а хтось - глечика. Саме з ним пов'язана одна із версій виникнення плями. Якось фортецю взяли в облогу ворожі війська. На території замку не було ще криниці, тому заморені спрагою воїни мирно очікували свого смертного часу. Одна із місцевих дівчат вирішила ризикнути власним життям та принести із річки води. Взяла для цього глечик, ніби тієї кількості води мало б вистачити. Та тільки-но дівчина повернулася в рідні стіни, як один із ворогів помітив її і вистрілив з лука. Стріла потрапила прямо в сміливицю, та вона з останніх сил донесла воїнам ту воду. Тільки трохи розлила на стіну. Так і утворилася та загадкова пляма.

Внутрішній двір Хотинської фортеці

Інша версія, доволі моторошна, розповідає, що та пляма - то дівочі сльози. Жив в цій фортеці суворий князь і шукав для своєї єдиної доньки вигідну партію. Дівчина ж давно покохала воєводу, що перебував на службі у її батька. Дізнавшись про зв'язок доньки з простаком, розлючений князь наказав замурувати її живцем в одній із стін. Кажуть, що дівчина, замурована в стіні, досі ллє гіркі сльози, і та пляма не висохне до тих пір, поки закохані не поєднаються. Вчені ж доводять, що та пляма утворена з оліфи, або селітри, що входила до складу пороху.

Як добратися до Хотина

Місто Хотин знаходиться за 65 км від Чернівців, або за 25 км від легендарного Кам'янця Подільського, де заодно варто відвідати його однойменну фортецю ( Кам'янець-Подільска фортеця). Також з Кам'янця до Хотина можна дістатися залізничною колією.

Карта Хотинської фортеці

Часто цікавляться в категорії: Замки та фортеці

# data[].attributes.attachment_link.title
Хотинська фортеця - неприступний замок з великою історією

# data[].attributes.attachment_link.description
Хотинська фортеця століттями слугувала щитом на шляху ворожих загарбників. Так звана арена найбільших бойових подій та вирішальних військових конфліктів. Найбажаніший шматок землі для могутніх самодержавців та причина розбрату між найщирішими союзниками. Недаремно назва міста "Хотин" походить від слова "хотіти", "бажати". І доля складалася так, що у різні часи фортеця ставала воєнним трофеєм то християн, то мусульман.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Локації в Україні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хотинська фортеця - фортеця XIII-XVIII століть, розташована у місті Хотині на Дністрі. Входить до списку історико-культурних пам'яток "Сім чудес України".

Хотинська фортеця веде свій початок від Хотинського форту, що був створений у X ст. на кам'янистому мисі, утвореному високим правим берегом Дністра і долиною його притоки. Сьогоднішнього вигляду укріплення набуло у 1340-х: молдавський воєвода Штефан ІІІ значно розширив межі фортеці, побудував прикрашений геометричними орнаментами мур висотою 40 м, п'ять башт, підняв рівень двору на 10 м, вирив глибокі підвали для зберігання провіанту. У XVIII ст. тут з'явився південний мур та Південна (В'їзна) брама з дерев'яними мостами, яку звели турки за допомогою запрошених французьких інженерів. Вони ж спорудили навколо старого замку Нову фортецю, яка була розрахована на розміщення 20-тисячного війська, побудували мечеть із мінаретом. Свого часу фортеця була однією з наймогутніших укріплень Східної Європи.

Сьогодні найкраще збереженим елементом комплексу залишився Хотинський замок, площею 1200 на 250 м. Навколо нього більш як на кілометр тягнуться кам'яно-земляні укріплення: земляний вал з бастіонами, рів, а також Бендерська, Яська й Руська брами. Колись на території фортеці знаходилися казарми, майстерні, конюшні, бані, але до нашого часу зберіглася лише кам'яна церква Олександра Невського, зведена у 1835 році, будівля колишньої військової школи та руїни мінарету. Подвір'я замку поділено на дві частини: більшу - із житловими будинками (зараз - руїни) та колодязем в центрі (діаметр - 2,5 м, глибина - 65 м, з нього досі можна черпати воду) - називають подвір'ям Воїнів. В'їздом до фортеці слугує дерев'яний міст, відновлений у 1969 році.

Фортеця має п'ять башт: Північну, Надбрамну, Східну, Комендантську та Південно-західну. Найбільша - Північна, площею 12 на 18 м, має чотири яруси бійниць. З башт є виходи на бойовий майданчик, що тягнеться вздовж оборонної стіни та захищений кам'яними зубцями триметрової висоти.

Сьогодні на території Хотинської фортеці створено Державний історико-архітектурний заповідник. Тут було знято чимало фільмів: "Захар Беркут", "Балада про Айвенго", "Д'Артаньян та три мушкетери", "Чорна стріла", "Стріли Робін Гуда", "Тарас Бульба" та ін.

# data[].attributes.attachment_link.title
Хотинська фортеця

# data[].attributes.attachment_link.description
Хотинська фортеця - фортеця XIII-XVIII століть, розташована у місті Хотині на Дністрі. Входить до списку історико-культурних пам'яток "Сім чудес України". Хотинська фортеця веде свій початок від Хотинського форту, що був створений у X ст. на кам'янистому мисі, утвореному високим правим берегом Дністра і долиною його притоки.

# data[].attributes.attachment_link.description
державний ІСТОРИКО-архітектурний заповідник

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеогалерея

# data[].attributes.attachment_link.description
Про заповідник Виставки Наукові дослідження Конференції Міжнародна діяльність Відгуки

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
#FINDWAY - Всі туристичні місця України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Де б ще ви могли прогулятися Англійським парком у оточенні Купідона та Платона, перейти Кам'янку по Венеціанському містку, пройтися вздовж Єлисейських полів, зазирнути у "Дзеркало Діани", спуститися до Амстердамського шлюзу і потрапити на острів кохання? Такий собі центр античної культури та Європейська оаза у межах України, більш того - у межах одного парку в Умані.

Національний дендрологічний парк "Софіївка" є пам'яткою світового садово-паркового мистецтва кінця 18 століття та улюбленим місцем відпочинку для українців. Парк простягається вздовж річки Кам'янки. Засновником цього райського куточку був граф Станіслав Потоцький. Його дружина Софія була гречанкою, а парк, створений ним у 1796 році, став ніби засвідченням його кохання до своєї неперевершеної дружини. Тому в основу створення паркової архітектури лягли поеми Гомера "Іліада" та "Одіссея". Центральна частина парку відображає сюжети з міфології Стародавньої Греції та Риму. Паралельно зі зведенням садово-паркових будівель було виконано великий об'єм робіт з висадки дерев та кущів: екзотичні дерева замовляли з усіх куточків планети. На сьогоднішній день тут росте близько 2000 видів дерев та кущів.

З лівого боку можна побачити діброву Дубинка. От такий оксюморон - поруч з статуєю Орфея та Іонічним морем - діброва з такою по-українському прозаїчною назвою. Знаменита діброва своїм трьохсотлітнім дубом. Також тут побудована дерев'яна Китайська альтанка, розфарбована в різні кольори.

В парку "Софіївка" є чотири великі ставки: Нижній, Верхній, Красний та Війтівський та кілька дрібніших, завдяки їм вся територія парку постачається водою. Території ставів оздоблені малими архітектурними композиціями, найвідомішою з них є фонтан "Змія", який розташований в Нижньому ставі. Висота водяного стовпу в цьому фонтані сягає 16 метрів. На території парку можна побачити безліч скульптур грецьких богів, зокрема Гермеса, Венери, Аполлона, Орфея, тут була і статуя улюбленого героя всіх закоханих - Купідона, а також давньогрецького поета Еврипіда.

Грот "Дзеркало Діани" викладено з гранітних брил в 1800 році. Назва гроту пояснюється тим, що раніше в ньому стояла мармурова статуя Діани, а її відображення відбивалось в воді. Якщо піднятись на місток, розташований поруч, можна побачити головну окрасу парку "Софіївки" - великий п'ятнадцятиметровий водоспад.

Ділянки парку мають класичні назви, взяті з римської та грецької міфології: "Площа зборів", "Тераса Муз" та інші. Тут також є гроти "Горішок", "Локетек", назви яких уже мають дещо інше походження.

Далі дорога веде на Єлисейські поля. Це місце ще називають "земним раєм", оскільки воно сповнене гармонією, спокоєм та затишком. Біля входу на Єлисейські поля є своєрідна композиція, яка, як вважають дослідники, виникла випадково. Складається вона з гранітної брили природної форми та тесаної чотиригранної гранітної колони. Називається композиція "Природа та мистецтво".

В "Софіївці", яка і сама собою є пам'ятником вічного кохання, є й острів, який присвячений цьому найчарівнішому почуттю, яке може осягнути людина. Павільйон, розташований на острові кохання, побудований в стилі епохи Відродження. Відвідувачі парку мають можливість не лише насолодитись красою архітектури та побачити рідкісні породи дерев, у них також є можливість здійснити прогулянку на човні по річці Ахеронт. З цією метою потрібно спуститись до Амстердамського шлюзу. Довжина підземної річки загалом сягає більше 400 метрів, а ширина 3 метри.

До фонтану "Семиструмінь" можна дістатись серпантиновою доріжкою. Назва фонтану походить від семи струменів води, які пружно піднімаються вгору. Неподалік від фонтану знаходиться статуя, на якій зображено обличчя старшого чоловіка, яке виражає біль та страждання. Ця статуя має назву "Зима" і уособлює в собі не лише пору року але й кінець людського життя - старість. Цю скульптуру ще називають "Скульптурою старого".

В північній частині парку розташований так званий Англійський парк, площею 2 га., а поряд з ним знаходиться Партерний амфітеатр, верхня частина якого складається з правильної форми стрижених газонів та троянд. Середня частина амфітеатру своєю формою нагадує підкову та утворена гранітною стіною.

Парк "Софіївка" - садово-парковий та архітектурний шедевр, який був покликаний служити пам'ятником вічному коханню, продовжує чарувати та дивувати відвідувачів і сьогодні. Парк щорічно відвідують десятки і сотні тисяч туристів з усіх куточків України та з-за її меж. До послуг відвідувачів - екскурсії територією, література та сувеніри, а також всі зручності, типу готелю чи ресторану для вибагливих та для тих, хто просто не зможе покинути це райське місце.

Залишити відгук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дендрологічний парк «софіївка» (софіївський парк)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мальовничі місця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
як дістатись

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
gps координати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
що подивитись в черкасах

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
що побачити черкаській у області

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
путівник черкаси

# data[].attributes.attachment_link.title
Дендрологічний парк "Софіївка" (Софіївський парк), Умань

# data[].attributes.attachment_link.description
Де б ще ви могли прогулятися Англійським парком у оточенні Купідона та Платона, перейти Кам'янку по Венеціанському містку, пройтися вздовж Єлисейських полів, зазирнути у "Дзеркало Діани", спуститися до Амстердамського шлюзу і потрапити на острів кохання? Такий собі центр античної культури та Європейська оаза у межах України, більш того - у межах одного парку в Умані.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Національний дендрологічний парк "Софіївка" - науково-дослідний інститут Національної академії наук України, створений та діє з метою проведення наукових досліджень, спрямованих на отримання та використання нових знань у природоохоронних галузях науки, доведення наукових і науково-технічних знань до стадії практичного використання, підготовки висококваліфікованих наукових кадрів, задоволення соціальних, економічних і культурних потреб та інноваційного розвитку України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний дендрологічний парк "Софіївка" НАН України

# data[].attributes.attachment_link.description
Національний дендрологічний парк "Софіївка" - науково-дослідний інститут Національної академії наук України, створений та діє з метою проведення наукових досліджень, спрямованих на отримання та використання нових знань у природоохоронних галузях науки, доведення наукових і науково-технічних знань до стадії практичного використання, підготовки висококваліфікованих наукових кадрів, задоволення соціальних, економічних і культурних потреб та інноваційного розвитку України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Софіївка в Умані. Там, де оживають міфи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.title
Острів Хортиця –  один із символів української державності

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хортиця - місце унікальне, овіяне легендами, міфами і переказами різних епох. Тут піднімаються на земну поверхню граніти, вік яких перевищує 2,5 мільярда років, саме тут знаходяться кургани - ровесники єгипетських пірамід і стародавні храми - кромлехи. Це місце сили, куди тисячі людей приходять підзарядиться життєвою енергією, а "Запорозька Січ" - символ епохи козацької вольниці, військової доблесті і самобутності українського народу. ЗАПОВІДНИК ВСЕРЕДИНІ ПРОМИСЛОВОГО МІСТА

Хортиця - найбільший острів на Дніпрі (площа 23,59 кв. км), розташований трохи нижче греблі ДніпроГЕСу. Його довжина з північного заходу на південний схід - 12,5 км, а середня ширина - близько 2,5 км. Острів добре видно з прибережних територій центральних районів Запоріжжя, у "спальному" Хортицькому районі проживає понад 100 тисяч людей, і вони щодня перетинають Національний заповідник "Хортиця" дорогою на роботу і з роботи, адже він знаходиться в серці промислового Запоріжжя.

Від центрального проспекту міста - Соборного дістатися на острів можна за кілька хвилин будь-якою "маршруткою", що йде в Хортицький район від зупинки "проспект Металургів". Їдучи на своєму транспорті Набережною магістраллю, достатньо перетнути Дніпро через міст Преображенського, щоб потрапити у заповідник. З нього, до речі, відкриваються чудові види на "Запорозьку Січ", "ДніпроГЕС", скелі північній частині Хортиці і південну частину острова, яка переходить у плавні.

На території Хортиці, за словами співробітників Національного заповідника, - унікальний біокомплекс, на якому зосереджені практично всі види ландшафтів півдня України. Мальовничі скелі берегової лінії, мішані та соснові ліси, поля, луки, степи, озера, плавні... кожен тут знайде куточок природи на свій смак. На острові більше тисячі видів рослин, 104 з них - ендеміки, які зустрічаються лише на цій території.

Навесні галявини та виярки Хортиці покривають первоцвіти і занесена в Червону книгу України сон-трава. Влітку вітер колише сивий ковил. Тут можна зустріти унікальні "висячі болота" - болотні рослини, що ростуть прямо на скелястих схилах трохи північніше балки Черняхівка, і заблукати в непрохідних плавневих лісах південної частини острова. У центральній частині Хортиці, на території заснованого в середині минулого століття дендропарку, можна побачити "кримські рослини", завезені з Нікітського ботанічного саду, насолодитися чистим повітрям у ялівцевим гаю і прогулятися алеєю Закоханих серед заростей спіреї.

Тваринний світ Хортиці не менш різноманітний: зайці, їжаки, куниці, лисиці, ховрахи, білки, величезна кількість видів птахів... Попрямувавши вглиб заповідника, ви напевно зустрінете когось з цих корінних мешканців острова. А якщо пощастить, зможете побачити козулю чи дикого кабана. Останні, до речі, іноді і самі виявляють несподіваний інтерес до людей. Кілька років тому художники, що брали участь у фестивалі дерев'яної скульптури на території єдиного в Україні кінного театру "Запорозькі козаки", були всерйоз стурбовані своєю безпекою, коли їх "перекус" поцупило чимось приваблене до місця заходу сімейство диких кабанів.

Подорожувати Хортицею можна пішки, на велосипеді або верхи. Годинна прогулянка обійдеться близько 150 гривень з людини. Ніяких особливих навичок або спецпідготовки не потрібно. На автомобілях в межах острова можна пересуватися лише асфальтованими дорогах, а підхід до Хортиці та прилеглих островів на будь-яких видах плавзасобів заборонений.

Єдине місце, де не діє заповідний режим - туристичний пляж в північній частині острова, по сусідству з мальовничою балкою Генералкою. Його довжина - трохи менше кілометра. Піщаний пляж з усіх боків обмежений гранітними скелями, тому тут дозволено не тільки палити багаття, а й ставити намети, чим користуються любителі активного відпочинку, облаштовуючи в теплу пору року стоянки на кілька днів, або й тижнів. На цьому найбільшому хортицькому пляжі влітку відпочивають тисячі запоріжців і гостей міста, тут проводять фестивалі барди і регулярно проходять тренування зі скелелазання. В ніч на Івана Купала саме тут збираються шанувальники язичницьких вірувань східних слов'ян для проведення обрядів, пов'язаних з літнім сонцестоянням.
М ІСЦЕ СТАРОДАВНІХ СВЯТИЛИЩ

За даними представників Національного заповідника "Хортиця", територія острова протягом всієї його історії практично не використовувалася для побутових цілей: острів вважався місцем зв'язку з могутніми силами, які керують життям на Землі і непідвладні людині. Підтвердження цієї теорії - безліч культових споруд: кам'яних закладок, кромлехів, і святилищ різних епох, виявлених на Хортиці при проведенні археологічних досліджень. Одна з останніх значущих знахідок - унікальний комплекс періоду ямної культури з кам'яним похованням, яка датується III тис. до н. е. Він був відкритий в 2015 році археологічною експедицією під керівництвом відомого українського археолога Олега Тубольцева.

За його словами, цей кам'яний комплекс епохи ранньої бронзи з похованням чоловіка не має аналогів у світі. "Комплекс являє собою циліндр діаметром близько 50 метрів з ровами, орієнтованими по сторонах світу, кількома входами, величезним скупченням обпалених кісток тварин, сховищами керамічного посуду періоду шнурової кераміки і жертовником, під яким ми виявили нижню щелепу людини, що свідчить про здійснення тут людських жертвоприносин. Аналогічні за формою комплекси раніше були виявлені на території Португалії та Азії. Але, на відміну від запорізького, жоден з них не має кам'яних поховань, схожих з виявленим нами в південній частині комплексу похованням чоловіка - жреця, вождя чи ідейного лідера індоєвропейського племені, яке жило на цій території близько 2-х тис. років до н. е", - розповів Тубольцев. Завляки подальшим розкопкам і дослідженням археологи сподіваються знайти відповідь на питання про те, чим викликані ці відмінності і ким була людина, якій одноплемінники створили таке унікальне поховання. Але станеться це навряд чи незабаром: на розкопках комплексу археологи працюють понад 15 років, але відкрили за цей час лише четверту частину.

До речі, розкопки унікального кам'яного поховання, за словами керівника археологічної експедиції, супроводжувалися низкою подій, які інакше як містикою не поясниш. "Тільки-но ми намагалися відкрити поховання, починався найсильніший дощ з грозою, і ми змушені були переривати роботу. Так повторювалося кілька разів, а коли ми поховання все-таки відкрили, у мене в руках з незрозумілих причин в буквальному сенсі слова розсипалася трубка, яку ми вирішили розпалити, виявивши, що сигарети закінчилися", - розповів Тубольцев.
СКІФСЬКИЙ СТАН
Сьогодні це культова споруда перебуває у стадії дослідження та доступна для огляду. Проте цілий ряд інших кам'яних закладок, кромлехів і святилищ, пов'язаних із стародавніми віруваннями людей, може побачити будь-хто: кромлехи епохи енеоліту, вік яких перевищує 5,5 тисяч років, святилище скіфської епохи в районі Чорної скелі, древнє святилище-обсерваторія, що датується ІІ тисячоліттям до н. е. біля знаменитого комплексу "Запорозька Січ" відкриті для відвідування безкоштовно, цілодобово і цілорічно, як і вся територія Національного заповідника "Хортиця".

Одне з найзагадковіших місць Хортиці - "Скіфський стан" - унікальний історико-культурний комплекс і територія, вважається особливою енергетичною точкою землі - місцем, де на поверхню виходить її життєва енергія. Навіть люди, яким властиво зі скепсисом сприймати ідеї про існування подібних явищ, зазначають, що "в цьому місці повітря ніби пронизане якимись особливими струмами, що міняють і сприйняття, і хід думок".

"Скіфський стан" - найвища точка Хортиці (майже 60 метрів над рівнем Дніпра), а три курганні насипи комплексу є ровесниками єгипетських пірамід.

ЗАПОРІЗЬКА СІЧ - ОБРАЗ ВОСЬМИ СІЧЕЙ УКРАЇНИ
У північній частині "Скіфського стану" розташований унікальний музей кам'яних скульптур - лапідарій, де під відкритим небом, зібрані кам'яні пам'ятки історії різних епох. Кіммерійські, скіфські й половецькі скульптури, кам'яні хрести різних епох, шляхові та воротні стовпи, жорна... всього не перелічити. Тут же і реконструйовані козацькі дозорні вишки - бекети, з допомогою яких козаки сповіщали одне одного про наближення ворога. На думку більшості тих, хто побував на території "Скіфського стану", цей комплекс - один з самих незвичайних і інформативних на Хортиці.

І все ж перший образ, який постає перед очима при слові "Хортиця" - це козацтво. Знаменитий "Запорозький марш", дзвін шабель, козаки, що летять на конях.

Острів Хортиця - козацька столиця України. Тут розташований головний символ легендарної епохи - історико-культурний комплекс "Запорозька Січ". Тут працює Музей історії запорозького козацтва, Козацький Круг, єдиний в Україні кінний театр "Запорозькі козаки" і піднята з дна Дніпра знаменита козацька чайка. Сюди 14 жовтня з усієї України з'їжджаються люди на свято Покрови Пресвятої Богородиці та День українського козацтва, дата яких з 2014 року і стала датою самого патріотичного державного свята - Дня захисника України.

Нині Музей історії запорозького козацтва, відомий колекцією зброї козацької доби та експозиціями про історію виникнення і військове мистецтво запорожців, закритий на реекспозицію. Але частину експонатів можна побачити на легендарній "Запорозькій Січі".

Ідея створення цього комплексу, який нині є візитівкою острова і всього Запорозького краю, виникла ще в 1965 році, але до набуття Україною незалежності відкидалася, як прийнято було говорити, "з ідеологічних міркувань". До будівництва взялися лише в 2004 році. Причому, спочатку планувалося, що комплекс буде історико-етнографічним. Проте надалі концепція змінилася: за даними Запорізької облдержадміністрації, у 2006 році "дирекція Національного заповідника "Хортиця" і представники науки дійшли висновку, що це буде не реставрація Запорозької Січі, як планувалося раніше, а узагальнений образ усіх вісьмох Січей, які існували на території України. Тобто не історико-етнографічний, а меморіально-туристичний комплекс, з усіма його атрибутами". Пізніше комплекс став історико-культурним. Завдяки журналістським посвідченням ми з колегами кілька разів потрапляли на "Запорозьку Січ" в період будівництва, і, пам'ятається, вже тоді були вражені масштабністю споруди, з оглядових майданчиків башт якої відривався вид на десятки кілометрів навколо. А дізнавшись пізніше, що споруджуваний комплекс "дещо зменшена копія справжньої Січі", почали сприймати культуру козаків зовсім по-іншому. Сьогодні, комплекс "Запорозька Січ" дарує можливість поринути в атмосферу часів козацтва сотням тисяч відвідувачів щороку. Крім власне Січі з вражаючими фортифікаційними спорудами, вежами, куренями, будинком кошового отамана і храмом Покрова Богородиці, комплекс приваблює можливістю ознайомитися з побутом, традиціями і військовим мистецтвом козаків. А також - з різноманітними експозиціями епохи запорозького козацтва, яка стала для сучасних українців джерелом натхнення, прагнення до волі і віри в себе і свій народ.

Олена Запорозька, Запоріжжя Фото: Дмитро Смольєнко

# data[].attributes.attachment_link.title
Хортиця: заповідник, святилище і місце сили

# data[].attributes.attachment_link.description
Хортиця - місце унікальне, овіяне легендами, міфами і переказами різних епох. Тут піднімаються на земну поверхню граніти, вік яких перевищує 2,5 мільярда років, саме тут знаходяться кургани - ровесники єгипетських пірамід і стародавні храми - кромлехи. Це місце сили, куди тисячі людей приходять підзарядиться життєвою енергією, а "Запорозька Січ" - символ епохи козацької вольниці, військової доблесті і самобутності українського народу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BBC про Хортицю

Заповідник "Хортиця" має сталий імідж "колиски" запорозького козацтва. А об'єднання загальних зусиль дозволить закріпити на загальнодержавному рівні за островом Хортиця статусу історико-культурного національного символу та створити найпопулярніший центр міжнародного туризму. Люди з усіх куточків країни, з ближнього і дальнього зарубіжжя прагнуть приїхати на Хортицю і наше завдання допомогти їм це зробити, а головне зберегти острів для нащадків.

# data[].attributes.attachment_link.description
Заповідник "Хортиця" має сталий імідж "колиски" запорозького козацтва. А об'єднання загальних зусиль дозволить закріпити на загальнодержавному рівні за островом Хортиця статусу історико-культурного національного символу та створити найпопулярніший центр міжнародного туризму. Люди з усіх куточків країни, з ближнього і дальнього зарубіжжя прагнуть приїхати на Хортицю і наше завдання допомогти їм це зробити, а головне зберегти острів для нащадків.

# data[].attributes.attachment_link.title
синевирське озеро

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Озеро Синевир - морське око Карпат | Karpatium.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Фото: Александр Кондрияненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Озеро Синевир - морське око Карпат | Karpatium.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Детальна інформація про озеро Синевир, фото та відгуки мандрівників. Маршрути до озера на авто чи громадському транспорті. Дивіться прогноз погоди для Синевиру та бронюйте житло біля озера.

# data[].attributes.attachment_link.title
Синевир (Озеро, Закарпаття)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На території Закарпаття розташоване 32 озера, але найпривабливішим і найчарівнішим вважається Синевир, яке одночасно є найбільшим і найглибшим високогірним озером України...
Озеро Синевир справедливо вважається найкоштовнішим природним скарбом однойменного Національного природного парку та однією з візитних карток Українських Карпат. Розташоване воно на висоті 989 м над рівнем моря.

Існує легенда, згідно якою мальовниче озеро утворилося від потоку сліз графської доньки Синь, на місце, де її коханого, простого верховинського пастуха Вира, було вбито камінною глибою за наказом підступного графа.

Насправді ж Синевирське озеро утворилося у післяльодовиковий період, близько 10 тисяч років тому внаслідок перекриття річкової долини зсувами.

Середня площа водного плеса становить 4-5 га, глибина озера - в середньому 8-10 м. Проте, місцями найбільші глибини Синевиру сягають 19-22 м. Це навіть більше, аніж в Азовському морі, найглибше місце якого - 14 м.

Синевир живиться поверхневими та атмосферними водами, з озера витікає невеликий струмок (басейн р. Тереблі). Вода - слабомінералізована, чиста, прозора. Тут водиться три види форелі - озерна, райдужна та струмкова. Проте, скупатися у Синевирі вам не вдасться: окрім заборони, не дозволить ще й температура води, яка максимально нагрівається лише до 11-13°С.

Краєвиди навколо водного дзеркала - надзвичайною мальовничі та величні. Стрімкі схили, вкриті стрункими ялинами, вік яких сягає 140-160 років, спадають прямо до водної поверхні. Посередині ж озера розмістився, немов зіниця блакитного ока, невеликий острівець площею усього кілька метрів. Звідси і народна назва Синевиру - Морське око.

Люди своєю творчою фантазією намагаються доповнити красу природи. Архітектори вдало вписують оглядові площадки у навколишній ландшафт. А на півострівці височить вирізана із червоного дерева скульптурна композиція місцевих майстрів-умільців "Синь і Вір". Висота монументу - 13 метрів, вага - близько 30 тон. Відображаючись у воді, він сприймається таємниче, як чудова казка про безсмертне кохання.

На Синевир приїжджають святкувати багато весіль із різних куточків Карпат. Вважається, якщо молоді люди познайомилися та покохали один одного біля цього озера, то на них чекає справжнє кохання.

Недалеко від Синевирського озера, на Чорній річці, можна відвідати унікальний, єдиний у Європі Музей лісу і сплаву. Тут можна Тут можна ознайомитися зі старовинним знаряддям праці лісорубів, побачити різні побутові та житлові споруди, пройтися по греблі, милуючись чудовими краєвидами, дихаючи цілющими пахощами свіжого повітря.

На території НПП "Синевир" розвідані і вивчені два з половиною десятка родовищ мінеральних вод, які лікують кишково-шлунковий тракт, опорно-руховий апарат та навіть променеву хворобу.

Довкола озера активно розвивається туристична інфраструктура. Просто на березі Синевиру ви можете заночувати на турбазі, в колибі посмакувати бограчем - національним угорським супом, послухати гірських музиків, купити сувеніри і сфотографуватися на пам'ять біля опудала ведмедя на фоні озера.

Працівники парку вас з радістю покатають по озеру на плотах, влаштують кінні або велосипедні екскурсії. Щорічно на березі озера проводиться Всеукраїнський фестиваль "На Синевир трембіти кличуть".

На замітку

Потягами "Київ-Ужгород" або "Київ-Чоп" можна дістатися до станції "Воловець". Далі слід їхати рейсовим автобусом до Міжгір'я і с. Синевирська Поляна (відстань від Воловця - 90 км) або на таксі прямо до озера.

Довідково

Адреса НПП "Синевир": 90041, Закарпатська область, Міжгірський район, с. Синевир-Остріки.
Телефон: (03146) 276-18.

# data[].attributes.attachment_link.title
Озеро Синевир | 7 чудес України

# data[].attributes.attachment_link.description
На території Закарпаття розташоване 32 озера, але найпривабливішим і найчарівнішим вважається Синевир, яке одночасно є найбільшим і найглибшим високогірним озером України... Озеро Синевир справедливо вважається найкоштовнішим природним скарбом однойменного Національного природного парку та однією з візитних карток Українських Карпат. Розташоване воно на висоті 989 м над рівнем моря.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська правда

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок Паланок - чим дивує перлина Закарпаття

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Найцікавіші факти про Мукачівський замок ПАЛАНОК

Замок Паланок у Мукачеві по праву можна назвати справжньою перлиною архітектури західної України. Він розташований на висоті 68 м на недіючому вулкані і займає величезну площу майже в 14 тисяч квадратних метрів. Таємні підземні переходи, до сих пір збережені під стінами і вежами, свого часу служили укриттям для людей і худоби. Фортеця поділена на три тераси, три рівня: Верхній, Середній і Нижній замки. Досі невідома точна дата заснування замку, але він згадується вже в документах XI століття.

Замок Паланок у Мукачеві належав з 1366 по 1414 року подільському князю Федору Корятовичу. Саме він значно збільшив комплекс і зміцнив його, перетворивши на свою резиденцію. Потім замок переходив в руки різних правителів протягом декількох століть, поки його не купив трансільванський князь Дьйордь I Ракоці. Він встановив тут право успадкування, після чого його династія правила близько сотні років.

Кожен з власників замку Паланок розширював територію і зміцнював її, тому до періоду національно-визвольної боротьби на початку 1700-х Мукачівський замок став важливим укріпленням.

Якщо ви відвідуєте разом з сім'єю Мукачівський замок, не забудьте завітати й посмакувати неперевершеною випічкою вСімейне кафе-пекарня "Family", що знаходиться неподалік.

Точна дата заснування замку, одна із загадок яку ніхто не зумів розгадати по сьогоднішній день. Достовірно відомо що в період з 1396 по 1414г замок Паланок належав князю Федору Коріатовичу, багато його знають як засновника Кам'янець-Подільського замку. Князь вміло підійшов до зміцнення замку, він зумів створити неприступну фортецю, яку за всю історію існування ніхто не зумів підкорити. Федір продумав все до дрібниць, він значно збільшив розміри замку, надійно зміцнив, наказав вирубати колодязь. Забезпечити замок питною водою, для князя стало справжнім випробуванням. Довго велися роботи, багато робітників загинуло від вулканічних газів, і тільки на глибині 85 м в колодязі з'явилася вода.

Якщо Ви забажаєте зупинитися та заночувати в Мукачеві, то ми Вам рекомендуємо обрати саме Апартаменти "NOVA" або ж Готель "АМЕТИСТ", який розташований в центрі міста Мукачеве, на березі річки Латориця.

Також ми Вам рекомендуємо не проходити повз перший в Україні дегустаційний зал "Медовий дім" На деякий час Ви можете стати навіть бджолярем, одягнувши костюм пасічника та взявши до рук його інструменти (стамеску, димар та ін.), і почати роботу у справжньому вулику (на жаль, без бджіл). А бджілок можна побачити за склом у скляному вулику,а також послухати, як вони гудуть.

Що стосується екскурсії: потрапити в замок просто - на екскурсію або самостійним туристом. Але набагато цікавіше взяти 2-годинну екскурсію: гостей познайомлять з побутом та історією фортеці, розкажуть легенди і реальні історичні факти.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відпочинок в карпатах

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відпочинок в яремчі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відпочинок в солотвино

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відпочинок в шаянах

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відпочинок буковель

# data[].attributes.attachment_link.title
Найцікавіші факти про Мукачівський замок ПАЛАНОК

# data[].attributes.attachment_link.description
Найцікавіші факти про Мукачівський замок ПАЛАНОК Замок Паланок у Мукачеві по праву можна назвати справжньою перлиною архітектури західної України. Він розташований на висоті 68 м на недіючому вулкані і займає величезну площу майже в 14 тисяч квадратних метрів. Таємні підземні переходи, до сих пір збережені під стінами і вежами, свого часу служили укриттям для людей і худоби.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Типова середньовічна фортеця, зведена для охорони та контролю торговельних і військових шляхів. Замок збудовано на горі вулканічного походження (188 м н. р. м., 68 м над Мукачевим). Здалеку він виглядає як суцільний об'єкт, а насправді складається з каскаду терас. Теперішнього вигляду замок набув наприкінці ХVII - на початку ХVIIІ ст., коли закінчено останню, нижню терасу. Тут були споруджені ворота та сторожова вежа (майже цілком зруйнована на поч. ХХ ст.). Вежа була розташована посередині глибокого рову, через який прокладено міст, що (як решта замкових мостів) під час підняття закривав вхід у ворота. За воротами - ще один рів із підйомним мостом, що вів до другої тераси (на 10 м вище першої), - Нижнього замку. Його будівництво закінчено у 1670 р. - дата зафіксована на фронтоні правого бастіону. Минаючи черговий рів та підйомний міст, можна потрапити на третю терасу (ще 10 м вгору) зі Середнім замком (XVII ст.), довкола воріт якого стоять два міцні бастіони. Вузький коридор, що сполучає ворота та подвір'я замку, оточений дво- та триповерховими казармами замкового гарнізону. Навпроти в'їзних воріт було одноповерхове помешкання коменданта замку (розібране у другій пол. ХХ ст., залишився тільки фундамент), за ним розташовувалися приміщення для жінок, а також арсенал, кухні, комори. До Верхнього замку (ХІV-XVI ст.) на вершині гори (на 6 м вище попереднього) можна потрапити кам'яними сходами під однією з веж (кін. XVIII ст.) або через так званий хід-пастку кінця ХVІІ ст.; колись сюди ж вів потаємний хід. Саме в князівських палатах (ХVІ-ХVІІ ст.), що оточують подвір'я, мешкали власники Мукачівського замку. Також у південно-східній частині розміщувалася замкова церква.

Припускають, що у ІХ-Х ст. на Замковій горі вже існувало дерев'яне давньослов'янське городище. Однак кочові племена угрів знищили слов'янські укріплені центри. За різними джерелами, з виникненням та розширенням Угорського королівства його володар у X-XI ст. вдосконалює укріплення на горі, які стають форпостом. Більш правдоподібно, що наприкінці ХІІІ - на початку XIV ст. (перша письмова згадка про споруду датована 1311 р.) замок стає оборонним центром усієї північно-східної частини королівства. Спочатку у південно-східній частині гори була споруджена квадратна вежа-донжон (Стара вежа) з дерев'яними чи кам'яними східцями, що за потреби знищувалися, - пункт розміщення прикордонного військового гарнізону. За деякими джерелами, для розбудови фортеці у 1321 р. король Карл-Роберт запросив майстрів з Італії.

Нині вважають, що новий етап історії замку починається, коли наприкінці XIV ст. подільський князь - вигнанець з литовської династії Гедиміновичів Федір Коріятович за короля Сигізмунда І стає ішпаном комітату Берег, патроном кількох місцевих церков та управителем замку в Мукачевому, що, власне, стає його резиденцією. Припускають, що саме цей князь докорінно перебудував фортецю - зробив її не лише оборонною, а й житловою. З'являється кам'яна двоповерхова прибудова до Старої вежі - приміщення для княжої сім'ї та челяді, а також сухий рів навколо двору, кам'яна захисна стіна (завширшки 5 м, заввишки 10 м), циліндричні вежі на кутах стіни (діаметром 9 м, товщиною стін 2,5 м; три з них збереглися). На випадок облоги замку у скалі під Старою вежею видовбано колодязь. Навколо всієї Замкової гори викопано рів, що наповнювався водою з річки Латориці. Отже, наприкінці XV ст. Мукачівський замок набув вигляду типової середньовічної фортеці.

По смерті князя Коріятовича у 1414 р. впродовж чотирьох років володарювала його дружина. Опісля замок перейшов у власність угорського короля Сигізмунда, а після його смерті - роду Гуняді (Янош Гуняді дарував Мукачевому магдебурзьке право). Після придушення селянського повстання у 1514 р., під час якого фортецю захопили бунтівники, вона знову стає власністю Угорської корони, а заодно - майоратом (передається по спадковості найстаршому у роді).

Пізніше стосовно замку точилися постійні суперечки між трансільванськими та австрійськими коронами.

На початку XVI ст. споруджено кільцевий бастіон Верхнього замку, 14-метрову дозорну вежу. В середині того ж століття після облоги австрійськими військами (і їх перемоги) замок суттєво пошкоджено, зокрема постраждали нові споруди (бастіон, мур). Напис на кам'яній плиті у південно-західній частині Верхнього замку свідчить, що у 1569 р. каштелян замку Петр Тарноці відремонтував його.

XVI-XVIIІ ст. - час розбудови замку, зокрема споруджено Нижній і Передній замки (що сукупно стали Середнім замком), а також сам Нижній замок з укріпленням воріт барбаканом (приворотною баштою). У другій половині XVII ст. довкола замку зведено оборонні бастіони і вирито рови, які наповнювалися водою й були оточені паланком (дерев'яним частоколом), - можливе підгрунтя для другої назви замку - "Паланок".

Від 1595 р. Мукачівський замок (і вся Мукачівщина) переходить у володіння трансільванських князів. Ще один зафіксований настінний напис у Середньому замку вказує на значні ремонтні роботи 1624 р. Через рік домінію Мункач викупив трансільванський князь Габор Бетлен, який дав дозвіл комендантові замку Яношу Балінгу на ремонт та укріплення фортифікаційної системи; на кам'яній плиті в коридорі Верхнього замку 1629 р. зафіксована побудова ще однієї оборонної споруди.

З 1633 по 1711 р. домінія Мункач належить родові Ракоці. Замок стає столицею князя Дердя І, по смерті якого його дружина Жужанна Лорантфі продовжує реконструювати фортецю. За той час були проведені роботи зі зміцнення фортифікаційної системи замку: поглиблено рови (також викопано ще один - навколо замку, що наповнювався водою з р. Латориці), укріплені зовнішні стіни та бастіони, на замкову скалу насипано плодючий грунт; з'являється напис на стіні східного бастіону Нижнього замку. За правління дружини Дердя І у Середньому замку збудовано ще дві округлі вежі (з іменами родів подружжя - Лорантфі та Ракоці), на яких велика восьмикутна зірка пам'ятує про чоловіка Дердя І, а менша, семикутна, - про сина Дердя ІІ. Про спорудження цих новобудов свідчить напис 1657 р. У 1648, 1649 та 1656 рр. у замку велися переговори між Дердєм ІІ Ракоці та посланцями гетьмана України Богдана Хмельницького щодо спільних військових дій проти Польщі. За князювання Дердя ІІ закінчено реконструкцію замку, а на наступній терасі добудовано Нижній замок. Таким чином, завершено побудову Мукачівського замку з його верхньою, середньою та нижньою частинами, кожна з яких могла захищатися самостійно. Навколо всього комплексу споруджено фортечну стіну з бійницями, оточену ровом; при вході у замок розміщено дві вежі. Після смерті Дердя ІІ у замку правлять його вдова Софія Баторі та син Ференц І Ракоці. З 1680 р. правителькою замку по смерті Ференца І стала його вдова Ілона Зріні, а від 1682 р. - дружина угорського політикана та лідера повстанців-куруців Імре Текелі, який провів ремонт замку.

А з іменем Ілони Зріні пов'язана славна історія про найтривалішу облогу Мукачівського замку 1685-1689 рр.: коли Угорщина й Трансільванія уже були під владою австрійської династії Габсбургів, жінка впродовж майже трьох років чинила опір австрійським військам (лабанцям). За цей подвиг турецький султан Мухамед IV навіть нагородив поборницю спеціальною грамотою - атнаме (єдиний випадок в історії Туреччини, коли цю нагороду отримала жінка). Після капітуляції замок перероблено відповідно до вимог часу: ліквідовано високі вежі, зведено прямокутні (на заміну округлим) бастіони та виступи на прямих мурах, виділено польові укріплення біля підніжжя гори, паланок замінено цегляними зіркоподібними укріпленнями (редутами), а також добудовано споруди у Середньому та Нижньому замках. Так Мукачівський замок стає найміцнішою фортецею Австрійської імперії на сході, а його вигляд відповідає тодішній сучасності.

У 1704-1711 рр. Мукачівський замок стає вихідним центром національно-визвольної війни на чолі з Ференцом ІІ Ракоці (сином Ілони Зріні). На заклик про допомогу повстанцям замок відвідали посли Росії, Франції, Туреччини. У той час споруджено четверту, останню терасу на Замковій горі, зведено нові укріплення вхідних воріт, захист також забезпечувався системою редутів. У північно-західній частині замку побудовано потаємний підйомник (для передачі їжі, зброї), повз Нижній і Cередній замки сполучений з Верхнім, задля якого на схилі гори споруджено спеціальні захисні вежі. Стара дорога, що пролягала південною стороною гори, замінена новою, яку захищав додатково зведений бастіон. У замку був найбільший пороховий завод повстанців, а біля підніжжя Замкової гори - монетний двір Ференца ІІ.

Після поразки куруців фортеця переходить у володіння Габсбургів, а відтак - роду графа Шенборна, який нібито зробив значний внесок у реконструкцію та побудову не лише замку, а й всієї домінії. Згідно з джерелами, отримавши володіння у досить запущеному стані, граф Шенборн створив у Мукачевому та прилеглих селах своєрідну німецьку колонію - "Паланок". На згадку про предків-колоністів XVIII ст. жителі сучасного мікрорайону Паланок досі влаштовують щорічні святкування - кірбай.

У 1782 р., за розпорядженням імператора Йосипа ІІ, у Мукачівському замку відкрито політичну тюрму, де загинуло близько двох тисяч в'язнів. Тут були ув'язнені учасники якобинської змови у Відні (в т. ч. угор. мовознавець Ференц Казінці), французький консул граф Каміл Турно, австрійський політик і історик Йосиф Гормаїр, лідер грецького визвольного руху Олександр Іпсіланті, гвардійський капітан Франц Рендль за замах на цісаря Фердинанда V, російський революціонер Михайло Бакунін, італійські, польські, угорські, чеські та австрійські політв'язні.

1805-1806 рр. у Мукачівському замку зберігалася угорська Свята Корона.

В 1834 р. у замку виникла пожежа, внаслідок якої знищено всі господарські будівлі, а також мистецькі цінності каплиці. Були проведені лише невеликі відновлювальні роботи.

Під час угорської революції 1848-1849 рр. в'язнів замку звільнено. На честь цієї події на бастіоні Верхнього замку посаджено липу як символ свободи (повалена 1960 р. під час сильної бурі). Однак після придушення революції та підписання акту капітуляції Мукачівський замок перейшов до рук російських (тоді - головна підмога імперії), а за день й до австрійських військових сил. У замку знову запрацювала в'язниця. 1855 р. за наказом австрійського цісаря й угорського короля фортеця перестала бути військовим об'єктом, набувши статус окружної громадянської тюрми. У 1858-1859 рр. замок реконструйовано, що докорінно змінило його внутрішнє планування. Максимальна кількість в'язнів за той час сягнула 930 осіб. За 40 років у замковій тюрмі побувало близько 8400, а загалом (за всі 100 років) - 19700 в'язнів.

У 1896 р. в'язницю ліквідовано, а замок офіційно закрито. У 1914-1915 рр. велися ремонтні роботи, зокрема встановлено дубові та металеві перила на підйомі до нього. Припускають, що 1914 р. у замку замешкували Українські січові стрільці.

У період чехословацького володарювання (1919-1939) у замку були розміщені військові частини. Вже 1920 р. Мукачівський замок іменувався "Варпеланком", "Варпаленком", "Варпаланком", "Паланком", - як і поселення, на території якого він стояв. Протягом 1922-1927 рр. у замку проводилися ремонтні роботи. У Другу світову війну сюди повернулися угорці. З приходом радянських військ у "Паланку" знову розмістили військові частини, а також в'язницю НКВС. 1956 р. фортеця отримала статус пам'ятки архітектури XIV-XV ст. Однак реставраційні роботи замку у Мукачевому протягом майже 20 років (з 1973 р.) привели до ще більшого його занепаду.

Від 1965 р. тут розміщувалася філія ужгородського Закарпатського краєзнавчого музею (відкритий 1980 р.), а 1989 р. відкрито Мукачівський історичний музей з історико-культурними експозиціями.

У 2006 р. на мурах Верхнього замку поставлено пам'ятник героїчній боронительці замку Ілоні Зріні та її синові Ференцу ІІ Ракоці, який після смерті матері відвоював "Паланок" (скульптор - Пітер Матл). Того ж року на найвищій вежі замку прикріплено електронний годинник із курантами, а також відкрито екуменічну церкву та шлюбний зал. У 2008 р. у Верхньому замку встановлено скульптуру сокола-турула.

У наш час у Мукачівському замку ведуться реставраційні роботи. Продовжує працювати філіал Закарпатського краєзнавчого музею. Тут діють дев'ять залів історії, чотири - етнографії краю; картинна галерея (Коцка, Бурч, Шолтес та ін.); унікальна колекція іконопису; два зали, присвячені життю й творчості угорського поета і революціонера Шандора Петефі, який відвідав "Паланок" у липні 1847 р., - на пам'ять про це у 1997 р. на стіні Середнього замку встановлено меморіальну таблицю.

Цікаво, що Мукачівський замок "Паланок" є однією з п'яти фортець у Європі, які ніколи не були взяті штурмом.

На подвір'ї "Паланка" кілька разів на рік (переважно влітку або навесні) відбуваються так звані лицарські бої.

Згідно з однією легендою, замок спочатку розташовувався на протилежному (правому) березі річки Латориці. І тільки згодом разом із горою був перенесений нечистим на лівий берег річки, на рівнину.

Існує також моторошна легенда про коридор смерті, так званий хід-пастку (зроблений на випадок, якби комусь із нападників таки вдалося подолати крутий підйом на лисий холм у супроводі маси стріл та куль, подолати рови та кілька рядів укріплень). Раніше тут були земляний настил і зйомні дерев'яні сходи. Коли вороги потрапляли в коридор, сходи забиралися, перед ними лилася гаряча смола. Кажуть, крики від болю і страждань лунали далеко за межами замку, відлякуючи інших нападників.

1973 р. у бруківці під градчастими воротами Середнього замку розмуровано мармурову прямокутну плиту, яка тепер (розбита і наново складена) розташована посередині двору Верхнього замку. Від її центрального отвору у вісім сторін виходять промені. Ось тут й породжуються здогади: чи це компас, чи сонячний годинник, чи напрями світу, а чи схема таємничих підземних переходів замку...

Продовжуючи легендарну тему підземель "Паланка", слід згадати про те, що на дні замкового колодязя можна вгледіти задні колеса карети: кажуть, запряжена кіньми, вона могла доставити власника фортеці у будь-який замок Трансільванії чи в Свято-Миколаївський монастир.

Ілона Зріні - надзвичайно красива і розумна жінка, близько трьох років обороняла Мукачівський замок, що був в облозі австрійської армії. Кажуть, упродовж всього того часу жінка не спала і не відпочивала, підтримуючи своїх людей та скрізь допомагаючи: від готування їжі та перев'язки поранених - до розподілу боєприпасів між солдатами та участі в організації оборони замку.
Одного разу, коли княгиня вийшла на бастіон, атака на замок раптово припинилася: чи то солдати, не чуючи погроз командувача, замилувалися красою жінки, а чи й сам офіцер віддав наказ припинити атаку, сказавши при цьому, що проти краси він не воює (за наказом генерала був розстріляний).
Ще одна легенда оповідає про до нестями закоханого в прекрасну Ілону Зріні начальника канцелярії й гарнізонного діловода, який освідчившись та отримавши відмову, зрадив оборонницю (а заразом й увесь "Паланок"): він підбурив солдатів, щоб ті відмовилися від служби через відсутність платні. За наказом княгині вірний капітан забрав усі її коштовності й заклав у Львові та Дрогобичі на гроші, - так жінка віддала борг.
Кажуть, повертаючись до замку, капітан упродовж двох тижнів кружляв довкола, шукаючи вихід, як потрапити туди. Одного вечора, подавши сигнал до замку й отримавши відповідь, капітан обійшов усі пости австрійців, підпоюючи вартових вином, унаслідок чого його самого до замку тягли підлеглі. А вже наступного ранку його бачили на північно-східному бастіоні з перев'язаною вологим рушником головою та гальбою росолу в руці, якою він вказував напрям стрільцям фортечної артилерії.
Повертаючись до зради, слід зазначити, що бунтівників уже нічого не переконувало: вони отруїли воду у колодязі, що нібито й стало причиною капітуляції Мукачівського замку 1688 р.
Існує й інша версія: закоханий підробив листа чоловіка Ілони Зріні, написавши, що на допомогу не слід чекати. Це змусило княгиню підписати акт капітуляції.

У східному бастіоні Нижнього замку, у товщі кам'яної стіни (перед прохідною музею, праворуч) міститься мавзолей коменданта замку, підполковника Адама Крагулича. Дізнавшись про наказ імператора 1855 р. про позбавлення Мукачівської фортеці звання військової, підполковник зрозумів, що замість службі Батьківщині своє життя він віддав ліквідації будь-яких проявів свободолюбства. Після цього він занепав духом і це призвело до його передчасної смерті. Останнім бажанням підполковника було навіки спочити тут як "останній військовий комендант військового замку".

Звичайно, не слід забувати про пам'ятник славному князю Федорові Коріятовичу, розташованому у дворі Верхнього замку. Оглядаючи його (крім "підкупних" монеток біля ніг), відразу впадає в око начищений до золотавого блиску вказівний палець лівої руки. Потримавшись за нього, можна попросити про здійснення найзаповітнішої мрії залежно від власних уподобань, навіть можна стати багатієм.

За різними джерелами, глибина колодязя становить 85 або 86 м. До 13 м він викладений тесаним каменем, а далі видовбаний у гірській породі. На глибині 71 м у колодязі є гвинтова драбина з 24 східцями, призначення яких невідоме; виявлені сходи у 1851 р., коли, за деякими джерелами, з колодязя діставали тіло солдата-самогубця. 1,6 м від дна колодязя є два резервуари, видовбані для зберігання води.
За австрійськими ж джерелами ХІХ ст., на глибині 71 м у криниці вирубано кам'яні спіральні сходи, які закінчуються на рівні 1,6 м від дна нішами, одна у південному напрямку, друга - у північному.
Функціонував до 1897 р. Дерев'яне колесо для відер було встановлено для кінозйомок у 1987 р. У 2008 р. колодязь очищено від сміття: його відкопано на 76,2 м, а під залізобетонною плитою виявлено водяне джерело. Також віднайдено дубові бочки для піднімання води та різне військове, зокрема австрійське, спорядження першої половини ХХ ст. Після очистки колодязь освічується і закритий склом - для наочного споглядання його глибини.

Кажуть, колодязь має вихід до річки Латориці: у часи тривалих і важких облог захисники замку підтримували через нього зв'язок за межами мурів. А ще ходять чутки, що хтось у колодязь пустив качку, яка падала туди 10 хв., а згодом її бачили на річці.
Ще одна легенда розказує, що під час викопування колодязя княжі піддані ніяк не могли добратися до води. Князь Коріятович пообіцяв мішок золота тому, хто вирішить цю проблему. І тут з'явився маленький смуглявий чоловічок, який стрибнув у колодязь, а за якийсь час там забурлила вода. Три дні дав чоловічок-чорт князеві на збір золота. Не маючи такої кількості дорогоцінного металу, князь сильно засмутився, однак його блазень порадив схитрувати - покласти у невеличкий мішечок кілька золотих монет (про розміри винагороди в домовленості не йшлося). Розлючений чорт від сорому стрибнув у колодязь - і більше звідти не виходить. Лише іноді чути зісередини відлуння його прокльонів.

Бронзовий монумент величного сокола-турула з розправленими крилами видніється ще на віддалі від Мукачівського замку. Його вага - 850 кг, висота - 2 м, розмах крил - 5 м, висота постаменту під соколом - 14 м. Встановлений у 2008 р., скульптор - Михайло Белень.
Слід згадати, що пам'ятник турулу стояв раніше на замковій вежі (1896-1924, встановлений угорською армією), і власне у листуванні щодо демонтажу цієї споруди у 1920 р. замок названо "Паланком". Розмах крил бронзового птаха сягав 3,5 м, висота всього монумента - 33 м. Обеліск демонтовано після Другої світової війни (відновлено без птаха 1989 р.), а скульптура турула потрапила до Закарпатського краєзнавчого музею, де міститься дотепер. Правда, шабля, яку тримав у дзьобі цей птах, не збереглася.
Турул - міфічний та тотемний птах древніх угорців (мадяр), який є символом віднайдення батьківщини народом, а також влади, сили й благородства. "Паланкову" скульптуру встановлено з нагоди 1100-річчя приходу угорського народу на Карпатську низовину.

За легендою, під час повстання куруців 1703 р. саме турул приніс шаблю князю Ференцу ІІ Ракоці, внаслідок чого повстанці перемогли у першому бою з австрійськими військами. На місці битви через 200 років встановили згаданий обеліск із бронзовим турулом.

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок "Паланок" - Мукачево

# data[].attributes.attachment_link.description
Типова середньовічна фортеця, зведена для охорони та контролю торговельних і військових шляхів. Замок збудовано на горі вулканічного походження (188 м н. р. м., 68 м над Мукачевим). Здалеку він виглядає як суцільний об'єкт, а насправді складається з каскаду терас. Теперішнього вигляду замок набув наприкінці ХVII - на початку ХVIIІ ст., коли закінчено останню, нижню терасу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
За́мок Пала́нок ( Мука́чівський за́мок) - замок у закарпатському місті Мукачево. Унікальний зразок середньовічної фортифікаційної архітектури з поєднанням різних стилів, пам'ятка архітектури національного значення (№ 168).

Від заснування до кінця XVII ст.

Замок побудований на горі вулканічного походження заввишки 68 м і посідає площу 13 930 кв. м. Точний час заснування замку невідомий, але в документах, які позначаються XI століттям, він уже згадується.

Особливого значення надав замку угорський король Стефан І Святий, укріпивши його стіни. Справу Стефана І продовжив Св. Владислав.

У 1086 році Мукачівський замок взяли в облогу печеніги, та вони не змогли його захопити.

У 1241 році на територію Угорського королівства напали монголи. Одним з перших пунктів їхнього нападу на королівство було Мукачеве. 60-тисячна армія хана Батия вщент зруйнувала місто, та добре укріплений замок захопити не змогла.

З 1396 по 1414 року замком володів Подільський князь Федір Коріятович. Він значно розбудував і зміцнив замок, перетворив його на свою резиденцію. Тоді ж у скелястій горі був вирубаний 85-метровий колодязь. Протягом XV-XVI століть замок побував у руках багатьох володарів, які його розбудовували та укріплювали. У цей час в оборонній системі замку було 14 веж, а у верхній частині був великий палац.

У 1567 році Мукачівський замок взяв у облогу Лазарус фон Швенді.

Мукачівський замок належав графу Миколаю Естергазі, який отримав його через одруження з Урсулою Дерсффі. У 1622 році за умовами Микульської угоди Мукачівський замок перейшов у володіння Габора Бетлена. Семигородський князь Юрій I Ракоці (Рагоцький) внаслідок війни, розпочатої з угорською родиною Естергазі, відвоював Мукачівський замок, який з того часу перебував у володінні родини Ракоці (Рагоцьких).

У 1633 р. Мукачівській замок придбав Трансільванський князь Юрій І Ракоці з правом успадкування. Князі династії Ракоці перетворили замок у столицю свого князівства і володіли ним до 1711 року. Після смерті Юрія І Ракоці в 1648 р. його дружина Жужанна Лорантффі продовжила розбудову замку і спорудила ще дві тераси - Середню і Нижню, а також зовнішнє оборонне кільце. У 1649 р. в замку побували посланці гетьмана Богдана Хмельницького, які вели переговори з Юрієм II Ракоці про спільні дії проти Польщі.

З 1685 по 1688 р. замок пережив одну з найбільших облог, яку здійснили війська Австрійського імператора. Керувала обороною замку вдова князя Ференца І Ракоці Ілона Зріні. Після захоплення замку австрійці його реконструювали, що зробило його найсильнішою фортецею на сході Австрійської імперії.

Опис Мукачівської фортеці 1690 р.

Фортеця мала потрійний захист, і в останньому (третьому) мурі розташовувався замок. У замку були також глибокі підвали в скелях, куди могло сховатися населення. Внизу біля гори розкинулась Паланка, тобто містечко, оточене палями та ровом з водою, завглибшки до 12 стоп. Навколо рову було болото. На території замку було зроблено критий вибитий в скелі колодязь, який виходив до водяного рову. Теодор Коріятович за дозволом угорських королів Карла та Людовика близько 1350 року вибудував тут великими зусиллями замок.

XVIII-XX ст.

З 1703 по 1711 р. замок став оплотом національно-визвольної війни угорського народу проти австрійського гніту. Очолив війну син Ілони Зріні Ференц II Ракоці.

Після поразки визвольної війни замок поступово втратив своє стратегічне значення. У 1782 р. тут відкрилася політична в'язниця Австрійської монархії, в якій протягом більш ніж 100 років було заґратовано понад 20 тисяч в'язнів. У липні 1847 року замок-в'язницю відвідав видатний угорський поет Шандор Петефі. У 1896 р. в'язницю в замку було ліквідовано на честь тисячоліття приходу угрів до Європи, але фактично в'язниця продовжувала існувати до 1903 року. Найвідомішим в'язнем фортеці був російський революціонер Михайло Бакунін. 1897 року Паланок викупило міністерство юстиції Австро-Угорщини. Замок поступово приходив у занепад та руйнувався.

Під час наполеонівських війн, а саме з 11 грудня 1805 р. до 10 березня 1806 р., угорська Свята Корона знаходилася під охороною на зберіганні в замку.

У період Чехословацької республіки (1919-1938 роки) в замку були розташовані військові частини. Під час Другої Світової війни замок займали угорські війська. Після визволення у 1944 році та приєднання Закарпаття до Радянської України в замку містилось профтехучилище.

Нині в Мукачівському замку розміщений історичний музей.

15 квітня 2009 року Верховна Рада України ухвалила постанову "Про заходи щодо збереження пам'ятки культурної спадщини замку "Паланок", в якій рекомендовано:

Генеральній прокуратурі здійснити перевірку законності рішень Мукачівської міськради щодо передачі замку "Паланок" до комунальної власності та вжити відповідних заходів прокурорського реагування

Кабміну розробити в установленому порядку заходи зі створення державного історико-архітектурного заповідника "Замок "Паланок" з віднесенням його до сфери управління Міністерства культури і туризму та обов'язково визначити необхідне фінансування для утримання замку.

Віднедавна замок став доступним для перегляду в Google Street View.

5 жовтня 2018 року у замку з'явилася Кімната історичної пам'яті князя Федора Коріятовича, присвячена біографії литовського шляхтича, який був одним з будівничих фортеці.

Легенда розповідає про появу колодязя: коли в ньому виникла потреба, то князь наказав копати криницю. Хоч як довго її рили, все ніяк не могли дістатися до води. Щодня чуючи один і той же вислів: "Пресвітлий княже, води немає". Коріятович усе більше не вірив, що можна буде викопати колодязь. Аж якось одного дня до князя прийшов чорт і запропонував угоду: мішок золота в обмін за заповнення криниці водою. Але виявилося, що грошей у казні немає, тож князь не може заплатити нечистому. Князь пропонував душу, але той відмовився, вимагаючи грошей. Один з вірних лицарів Коріятовича, підслухавши розмову князя з чортом, запропонував йому обдурити того: "Федоре, мішок золота необов'язково має бути великий: маленький - теж мішок". Вкинувши у мішок дві останні золоті монети, його віддали чорту, а той, страшенно обурившись, заявив: "Все одно води не питимете", і з цими словами стрибнув у колодязь. З того часу з глибин колодязя кожного вечора чути, як на дні виє чорт через те, що його обдурили.

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок Паланок - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
За́мок Пала́нок ( Мука́чівський за́мок) - замок у закарпатському місті Мукачево. Унікальний зразок середньовічної фортифікаційної архітектури з поєднанням різних стилів, пам'ятка архітектури національного значення (№ 168). Замок побудований на горі вулканічного походження заввишки 68 м і посідає площу 13 930 кв. м. Точний час заснування замку невідомий, але в документах, які позначаються XI століттям, він уже згадується.

# data[].attributes.attachment_link.title
Замок_Паланок