# data[].attributes.headline
Як говорити з дітьми про війну та як вона вплине на них? Як виростити здорове покоління та максимально адаптувати його до повоєнної реальності? 

# data[].attributes.subject
Як говорити з дітьми про війну та як вона вплине на них? Як виростити здорове покоління та максимально адаптувати його до повоєнної реальності? 

# data[].attributes.body
Перш за все, не треба недооцінювати дітей в контексті тієї інформації, яку вони можуть сприймати, наскільки вони можуть це витримати. Є думка, що з дітьми не треба про це говорити і максимально тримати їх подалі від подій війни. Але що далі ми триматимемо їх від того, що війна зараз присутня у нашому житті, то гірше. Не треба казати, що все добре, що ми просто поїхали в гості і не повертаємося, бо тут краще. Діти бачать наше занепокоєння, яке виходить за межі «поїхати у відпустку» або «переїхати кудись».

Вони мають доступ до соціальних мереж і, повірте, володіють ширшою фантазією, можуть собі домислити. Батьки, опікуни, люди, яким вони довіряють, мають у доступний спосіб для віку дитини пояснити, що насправді відбувається, що війна є. Діти і без того про це знають. Вони читали казки про поганого короля, який заховав принцесу, посадив дракона, але прийде той, хто визволить її. Нехай буде така метафора, але вона зрозуміла. Війна – не картинка в блокбастері, де є герої, які обов’язково приходять і рятують людство від усього. Кожен із нас є героєм, який допомагає рятувати Україну. Так само й дитина. Це може бути хорошим компонентом для її власного ресурсу. Позаяк, допомагаючи своїм батькам, вона показуватиме, що справляється.
Не варто говорити, коли ми втрачаємо на війні людину, що вона «поїхала і скоро повернеться», а повідомити про її смерть, разом помолитися за неї. Діти готові сприймати все, якщо ви готові спілкуватися з ними щиро. Не треба їм розповідати про політичні аспекти, не треба лякати їх образами на кшталт «якщо будеш погано їсти, спати – прийдуть кацапи і заберуть тебе зі собою». Такий образ точно залишиться, і діти передадуть його наступним поколінням.
Мають бути приклади, які вони можуть бачити тут і зараз. Ті ж волонтери, які допомагають цивільним і військовим. Можна допомогти їм перенести якийсь маленький пакунок. Таким чином дитина усвідомить, що також може бути корисною в складних життєвих обставинах. Елемент усвідомлення своєї маленької корисності заради великої цілі є частиною не тільки адаптації до воєнного часу, а й добрим фундаментом, який ми потім «перенесемо», щоби відбудувати нашу країну.

Якщо ми зараз зможемо скооперуватися, показати, що разом ми здатні бути сильнішими, що кожен із нас – українець і що ми спільно формуємо нашу ідентичність у спільній справі, ідеях, піснях, культурі , то передамо це дітям, а вони передадуть це наступним поколінням. Саме завдяки їм ми збудуємо ту Україну, яку хочемо бачити в наших теперішніх гаслах.

Звісно, в їхніх душах залишиться травма, яка передаватиметься, як і травма Голодомору. Ми не можемо заперечувати, що цей досвід вивітриться, він буде з нами. Питання в тому, чи стане він для нас основним рушієм. Людина, яка пережила панічну атаку, часто формує собі образ «ніколи не допустити панічної атаки». Відповідно постійною є тривога щось не проконтролювати, і панічна атака настає знову.

Потрібен здоровий досвід. Так, це складно, жахливо, але ми точно з цим упораємося, тому що ми вже маємо добрі приклади, як ми зараз із цим справляємося, на рівні кожної людини, громади, країни загалом. Ми можемо бути в чомусь розчаровані, але це не зачиняє перед нами всі двері. Ми також можемо здобути з цього досвід, не роблячи когось винним, а розглядати це у перспективі з гіпотетичною можливістю повернення до цього.

Інтуїтивно ми так і робимо. Коли ми отримали першу відмову від НАТО, то почали кооперуватися, і в нас з’явилися нові ідеї з приводу переговорів, домовленостей, альянсів. Те ж саме з думками людей. Ображатися, гніватися – це було нормально, нам треба було якось «евакуювати» нашу енергію. Але потім ми самі прийшли до того, скільки б не кричали, не ображалися, що від цього може бути тільки гірше. Треба рухатися далі. Методом проб і помилок  намагатися відчиняти двері.

# data[].attributes.headline
Як планувати у часи невизначеності? Де знайти ресурси для цього?

# data[].attributes.subject
Як планувати у часи невизначеності? Де знайти ресурси для цього?

# data[].attributes.body
Ми завжди важко переносимо невизначеність. Особливо, якщо вона повʼязана з небезпекою.  У стані невизначеності мозок починає працювати у режимі стресу й стає важко приймати рішення. Попри те, що невизначеність зараз є частиною нашого життя, деякі речі зробити можна і варто.
1. Скоротіть горизонт планування. Ми звикли мати плани на довгий період, і це дійсно хороша стратегія в умовах стабільності. В умовах невизначеності слід планувати свої дії на коротші проміжки — що робити протягом дня, які плани на наступні кілька годин.

2. Створіть альтернативи. Придумайте кілька варіантів навіть для короткотермінових планів за принципом «якщо.., то…».

3. Знайдіть джерела корисної інформації. Не слід намагатися дізнатися всю інформацію, охопити усі джерела. Виберіть кілька, яким ви довіряєте, і зосередьтеся на них.

4. Обговорюйте рішення. Навіть в умовах планування на кілька годин, важливо, щоб усі рішення проговорювалися і зважувалися усі «за» та «проти». Знаходьте хоча б кілька хвилин для обговорення перед плануванням.

5. Дотримуйтесь рутини. Щоденні буденні процедури, які допоможуть втримати відчуття стабільності.  Прибирання, готування їжі, догляд за собою.

6. Залучайтеся до активностей. Оберіть будь-що, що може бути корисним і що ви можете робити. Найкраща активність — це та, яку ви самі обрали і робите. В цей час мозок має змогу зосередитися на чомусь одному, і таким чином тримається в тонусі.

7. Спіть за будь-якої можливості. Коли здається, що заснути ви зможете — навіть кілька хвилин із заплющеними очима допоможуть вам відновитися і стабілізуватися.

8. Не картайте себе за помилки. В умовах невизначеності критерії правильності для рішень розмиті. Почуття провини та самозвинувачення не допоможуть прийняти кращі рішення, а лише заблокують мислення. Скажіть собі таке: «Я зробив (-ла) найкраще рішення, на яке був (-ла) спроможний (-а) в тих умовах».

# data[].attributes.headline
Як втамувати біль і знайти себе в нових життєвих умовах.

# data[].attributes.subject
Як втамувати біль і знайти себе в нових життєвих умовах.

# data[].attributes.body
Ми точно знаємо, що є корисні техніки, які підтримують у нас внутрішній ресурс в стресових ситуаціях. Це дихальні практики, різні техніки заземлення, медитативні практики та інші, спрямовані на усвідомлення себе тут і зараз. Це хороші речі, які варто впроваджувати у своє життя. В тому числі й підтримка фізичної активності, режиму харчування, сну, соціальних контактів.
Ще один аспект, який може бути корисним, це проводити час із людьми, яким ви довіряєте. Якщо раніше ми гуртувалися, щоб розділити тягар гострого стресу, то тепер важливим буде те, щоб наша спільна діяльність допомагала нам відновлюватися і діяти. Це може бути, приміром, кооперування кількох родин, щоби поїхати на закупи в супермаркет. Ці активності в цей період будуть дуже значущими, важливими.

Інший варіант – дозволити собі вчитися приймати втрати. Поки ми перебуваємо в гострому періоді, то певною мірою забороняємо собі думати про те, що ми втратили: людину, соціальний статус, житло, підтримку. І потрохи кожна з цих втрат змушує нас горювати в індивідуальний спосіб. Але ми можемо не сприймати це як горювання. Важливо почати принаймні говорити з кимось, кому довіряємо, про те, що ми втратили. Відпускати думки про те, кого ми втратили, віддаючи їм шану, висловлюючи вдячність. Думати про те, чого це нас навчило.

Ховаючись від загрози з повітря, розуміли, що більшість речей, які вони брали зі собою в укриття цілий тиждень, їм абсолютно не потрібні. Що більшість цінних речей можна покласти в один наплічник. Це момент, коли ми звертаємо увагу на ціннісні орієнтири і дозволяємо собі щось відпустити. Багато людей кажуть, що важко було з чимось прощатися. Зараз у нас є можливість навчитися прощатися з певними речами чи людьми з не меншою шаною.

# data[].attributes.headline
ЯК КЕРУВАТИ ЕМОЦІЯМИ У СКЛАДНІ ЧАСИ?

# data[].attributes.subject
ЯК КЕРУВАТИ ЕМОЦІЯМИ У СКЛАДНІ ЧАСИ?

# data[].attributes.body
Щоб отримати контроль над емоціями, спершу варто їх усвідомити. Такий підхід дає можливість проживати потужні емоції за допомогою раціонального і контролювати вплив обох чинників на прийняття рішень. Як це зробити?

1. Помітити емоцію. Відслідкувати усі емоції – неможливо та і не потрібно. А от ті, які організм сприймає як «ненормальні» чи «невчасні» точно варто помічати.

2. Назвати емоцію конкретним словом. Коли емоція названа, «викрита», то уже не така могутня. На цьому етапі раціональне допоможе нам впоратися з нею.

3. Прийняти емоцію. Дозволити собі відчувати її. Це дає можливість відчути, що не емоція контролює нас, а ми її.

4. Раціоналізувати емоцію. Задай собі питання, типу «Чому я це відчуваю?», «Чи правильно я розумію те, що відчуваю?», «Яка потреба стоїть за цією емоцією і як я можу її задовільнити?».

# data[].attributes.headline
ЯК ПІДРИМАТИ СВОЇХ БЛИЗЬКИХ:

# data[].attributes.subject
ЯК ПІДРИМАТИ СВОЇХ БЛИЗЬКИХ:

# data[].attributes.body
Дозвольте людині сумувати, дайте їй можливість бути розгубленою, плаксивою, слабкою.Прийміть біль, почуття, не знецінюйте їх. Дозвольте виявляти їх так, як їй це зараз необхідно. Нехай сердиться, кричить, плаче. Не заважайте прожити ці емоції. Їх не можна придушувати.
Будьте поруч.Людині, яка переживає внутрішній біль, потрібна присутність інших, але лише присутність, від якої не треба захищатися. Посил приблизно такий: «Я бачу, як тобі боляче, важко, страшно і таке інше. Ти маєш право на ці почуття та емоції. І я поряд».
Підтримайте бажання поговорити про горе, про переживання. Людина, яка переживає горе, може по кілька разів повторювати те саме. Це нормально. Багато хто вважає, що краще не говорити про страшні події, щоб не засмучувати близьких. Але насправді дуже корисно розмовляти про те, що трапилося, обговорювати, згадувати. Це дозволяє людині розділити свої переживання з іншими - так стає легше!
Не давайте жодних оцінок тому, що сталося.

Оцінки - це завжди раціоналізація, тобто уникнення
почуттів. А людині в період горювання не можна уникати своїх емоцій, їх треба прожити. Все інше - потім.
Називайте речі своїми іменами.Часто в кризових ситуаціях люди вважають, що краще не називати речі своїми іменами, інакше вони травмуватимуть близьку людину. Наприклад, замість «помер», кажуть «пішов». Замість «депресія» - «він погано почувається», «з ним не все гаразд». Називання речей своїми іменами - це велика підтримка для травмованої людини. Так ви окреслюєте реальність, що допомагає прийняти її та прожити.

# data[].attributes.headline
Тематика курсу:Як підтримати себе та своїх близьких?Як керувати емоціями у складні часи?Як втамувати біль і знайти себе в нових життєвих умовах?Як планувати у часи невизначеності?Де знайти ресурси для цього?

# data[].attributes.subject
Тематика курсу:Як підтримати себе та своїх близьких?Як керувати емоціями у складні часи?Як втамувати біль і знайти себе в нових життєвих умовах?Як планувати у часи невизначеності?Де знайти ресурси для цього?

# data[].attributes.headline
Шановні батьки!Цей курс підтримки для вас — якщо ви опинилися у складних обставинах, потребуєте психологічної підтримки або хотіли би спілкуватися з іншими батьками й фахівцями про те, що відбувається сьогодні у нашій країні, з нами, нашими дітьми та нашими родинами.Цей курс це можливість обмінятися інформацією, дізнатися щось нове про себе та свої емоції, отримати фахові поради, як підтримати себе та своїх дітей і рідних.

# data[].attributes.subject
Шановні батьки!Цей курс підтримки для вас — якщо ви опинилися у складних обставинах, потребуєте психологічної підтримки або хотіли би спілкуватися з іншими батьками й фахівцями про те, що відбувається сьогодні у нашій країні, з нами, нашими дітьми та нашими родинами.Цей курс це можливість обмінятися інформацією, дізнатися щось нове про себе та свої емоції, отримати фахові поради, як підтримати себе та своїх дітей і рідних.