# data[].attributes.location_name
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.headline
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.subject
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.body
Карфаген знаходиться в Тунісі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карфаге́н, також Картаге́на ( фінік. 𐤒𐤓𐤕*𐤇𐤃𐤔𐤕 Qart-ḥada(št), лат. Carthago, грец. Καρχηδόνα) - фінікійська держава із столицею в однойменному місті, яка існувала в давнину на півночі Африки, на терені сучасного Тунісу. Назва Qart-ḥadašt (у пунічному записі без голосних Qrtḥdšt) перекладається з фінікійської мови як "Нове місто". Латинська назва фінікійців-карфагенян - Poeni або Puni (звідси - Пунічні війни).

Карфаген заснований колоністами з фінікійського міста Тір в IX ст. до н. е. Існує дві прийняті дати заснування Карфагена: 825-823 до н. е. або 814-813 до н. е., при цьому в літературі частіше наводять останню дату.

Згідно з переказами, місто заснувала цариця Дідона, котра втекла з міста Тір після того, як її брат Пігмаліон, цар Тіра, убив її чоловіка Сіхея, щоб заволодіти його багатством. Протягом всієї історії Карфагена жителі міста славились діловою хваткою. Згідно з легендою про заснування міста, Дідона домовилася з місцевим племенем купити стільки землі, скільки покриє бича шкура. Вона розрізала шкуру на вузькі паски і, зробивши з них коло, заволоділа великим пагорбом. Тому поставлена на цьому місці цитадель носила назву Бірса, що означає грецькою "шкура" (можливо, хибна етимологія).

Після падіння фінікійського впливу в Західному Середземномор'ї Карфаген перепідпорядковує собі колишні фінікійські колонії завдяки вигідному географічному положенню. До III ст. до н. е. він стає найбільшою державою на заході Середземного моря, підпорядкувавши Південну Іспанію, узбережжя Північної Африки, велику частину Сицилії і Сардинії, Корсику. Після Пунічних воєн проти Риму Карфаген втратив свої завоювання і був зруйнований у 146 році до н. е., його територія була перетворена в римську провінцію Африка. Юлій Цезар запропонував заснувати на його місці колонію, яка була заснована після його смерті.

У 420-430-ті роки контроль Західної Римської імперії над провінцією був втрачений внаслідок сепаратистських заколотів і захоплення германським плем'ям вандалів, що заснували своє королівство зі столицею в Карфагені. Після завоювання Північної Африки імператором Візантії Юстиніаном місто Карфаген стало столицею Карфагенського екзархату. Остаточно втратило своє значення після завоювання арабами наприкінці VII століття.

Карфаген був заснований на мисі з виходами до моря на півночі і півдні. Розташування міста зробило його лідером морської торгівлі Середземномор'я. Всі судна, що перетинають море, неминуче проходили між Сицилією і узбережжям Тунісу.

У межах міста були вириті дві великі штучні гавані: одна для військового флоту, здатна вмістити 220 військових кораблів, інша для комерційної торгівлі. На перешийку, що розділяв гавані, була побудована величезна башта, оточена стіною.

Протяжність масивних міських стін становила 37 кілометрів, а висота в деяких місцях досягала 12 метрів. Більшість стін було розташована на березі, що робило місто неприступним з боку моря. Місто мало величезний цвинтар, культові місця, ринки, муніципалітет, вежі й театр. Воно було розділене на чотири однакових житлових райони. Посередині міста стояла висока цитадель, яка називалася Бірса. Карфаген був одним з найбільших міст в елліністичні часи (за деякими оцінками, більшою була тільки Александрія) і числився серед найбільших міст давнини.

Точний характер державного устрою Карфагену складно визначити через мізерність джерел. Разом з тим, його політичну систему описували Арістотель і Полібій.

Влада в Карфагені була в руках аристократії, розділеної на ворогуючі аграрну і торгово-промислову фракції. Перші були прихильниками територіальних розширень в Африці і противниками експансії в інших регіонах, чого дотримувалися члени другої групи, яка старалася спиратися на міське населення. Державну посаду можна було купити.

Найвищим органом влади була рада старійшин, на чолі якої стояли 10 (пізніше 30) осіб. На чолі виконавчої влади стояли два суфети, подібні римським консулам, які обиралися щорічно. Карфагенський сенат володів законодавчою владою, кількість сенаторів - приблизно до трьохсот, а сама посада була довічною. Зі складу сенату було виділено комітет з 30 членів, який вів усю поточну роботу. Народні збори формально також відігравали значну роль, але фактично до них зверталися рідко, у разі розбіжностей між суфетами і сенатом.

Приблизно в 450 році до н. е. з метою створити противагу прагненню деяких родів (особливо роду Магонідів) отримати повний контроль над радою старійшин була створена рада суддів. Вона складалася з 104 осіб і спочатку повинна була судити інших посадових осіб після закінчення терміну їхніх повноважень, але згодом займалася контролем і судом.

Від підлеглих племен і міст Карфаген отримував поставки військових контингентів, виплату великого податку в грошовій або натуральній формі. Така система давала Карфагену істотні фінансові кошти й можливість створити сильну армію.

Хоча фінікійці жили розрізнено по всьому Західному Середземномор'ю, їх об'єднували спільні вірування. Карфагеняни успадкували ханаанську релігію від своїх фінікійських предків. Щорічно протягом століть Карфаген відправляв посланців у Сур для здійснення там жертвопринесення в храмі Мелькарта. У Карфагені головними божествами були Ваал-Хамон, чиє ім'я означає "господар-жаровик", і Таніт, яку ототожнюють з Астартою.

Самою сумнозвісною особливістю релігії Карфагену було принесення в жертву дітей. Згідно зі словами Діодора Сицилійського, у 310 році до н. е., під час атаки міста, щоб утихомирити Ваал-Хамона, карфагеняни принесли в жертву понад 200 дітей зі знатних родин. Принесення невинної дитини в жертву спокути вважалося найбільшим актом умилостивлення богів. Очевидно, цей акт був покликаний забезпечити добробут як сім'ї, так і суспільства.

У 1921 році археологи виявили місце, де були знайдені кілька рядів урн з обвугленими рештками як тварин (їх приносили в жертву замість людей), так і маленьких дітей. Місце назвали Тофет. Поховання знаходилися під стелами, на яких були записані прохання, що супроводжували жертвопринесення. Підраховано, що в цьому місці знаходяться останки понад 20 000 дітей, принесених у жертву всього лише за 200 років.

Однак у теорії про масові дитячі жертвопринесення в Карфагені є і противники. У 2010 році група міжнародних археологів вивчила матеріал із 348 похоронних урн. Виявилося, що близько половини всіх похованих дітей були або мертвонародженими (щонайменше 20 %), або померлими незабаром після пологів. Лише кілька похованих дітей мали вік від п'яти до шести років. Таким чином, дітей кремували і ховали в церемоніальних урнах незалежно від причини їхньої смерті, яка не завжди була насильницькою і відбувалася на жертовнику. Дослідження також спростувало легенду про те, що карфагеняни приносили в жертву перше народжене немовля чоловічої статі в кожній родині.

Все населення за своїми правами поділялося на кілька груп за етнічною ознакою. У найважчому становищі перебували лівійці. Територія Лівії була розділена на області, які підпорядковувалися стратегам, податки були дуже високі, їхній збір супроводжувався всілякими зловживаннями. Це призводило до частих повстань, які жорстоко придушувалися. Лівійців насильно набирали в армію - надійність подібних підрозділів, звичайно ж, була дуже низькою. Сикули - сицилійські жителі - становили іншу частину населення; їхні права у сфері політичного управління були обмежені "сидонським правом" (його зміст невідомий). Сикули, однак, користувалися свободою торгівлі. Вихідці з фінікійських міст, приєднаних до Карфагену, користувалися повними цивільними правами, а решта населення (вільновідпущеники, переселенці - словом, не фінікійці) аналогічно сикулам - "сидонським правом".

Щоб уникнути народних хвилювань, найбідніше населення періодично висилали в підвладні області.

Управління залежними територіями карфагеняни здійснювали інакше, ніж римляни. Останні надавали завойованому населенню Італії деяку частку внутрішньої самостійності і звільняли його від сплати будь-яких регулярних податків.

Місто лежало в північно-східній частині нинішнього Тунісу, в глибині великої затоки, недалеко від гирла Багради, що зрошувала родючу рівнину. Тут проходили морські шляхи між східним і західним Середземномор'ям, Карфаген став центром обміну ремісничих виробів Сходу на сировину Заходу і Півдня. Карфагенські купці торгували пурпуром власного виробництва, слоновою кісткою і рабами з Судану, страусиним пером і золотим піском з центральної Африки. В обмін надходило срібло і солона риба з Іспанії, хліб з Сардинії, оливкова олія і грецькі художні вироби з Сицилії. З Єгипту і Фінікії в Карфаген йшли килими, кераміка, емаль і скляні намиста, на які карфагенські купці міняли цінну сировину в тубільців.

З III ст. до н.е. карфагеняни також експортували фарбовані тканини, килими, модні прикраси, амулети, розписні страусині яйци, скло, зброю, кераміку, посуд, парфумерію. Імпортували товари карфагеняни переважно зі своїх колоній та підвладних областей: зерно з Сардинії, вино і оливкову олію - з Сицилії, рибу - з Мавретанії. На Сардинії вони вирощували льон і оливки, споруджували скляні заводи. Мальта під владою карфагенян перетворилася на великий торговий центр.

Крім торгівлі, в економіці міста-держави важливу роль відігравало сільське господарство. На родючій рівнині Багради лежали великі маєтки карфагенських землевласників, що обслуговувалися рабами і місцевим лівійським населенням, які перебували в залежності кріпацького типу. Дрібне вільне землеволодіння, мабуть, не відігравало в Карфагені скільки-небудь помітної ролі. Праця карфагенянина Магона про сільське господарство у 28 книгах була згодом перекладена латинською мовою за наказом римського сенату.

Основними сільськогосподарськими культурами були пшениця і ячмінь. У лівійських володіннях оброблялися стручкові рослини, капуста, спаржа, артишоки, латук і прянощі (лівійський перець, коріандр). Вирощували також льон і марену, що використовували для фарбування тканин. На Мальті були плантації бавовнику. Найпоширенішими фруктовими деревами були інжир, фінікова пальма (її зображення зустрічаються на карфагенских монетах і численних стелах) і гранат (римляни називали плоди граната "пунічними яблуками"). Починаючи з V століття до н. е. фініки вирощували на територіях, прилеглих до Сахарі, де було багато оаз, а також на захід від Утіки. Після 400 року до н. е. в Лівії і на атлантичному узбережжі Африки широко поширюється виноградарство, карфагеняни обробляють виноград також на Піренейському півострові і Сицилії. також в значнній кількості стали висаджуватися оливкові дерева. Ці продукти в свою чергу становили основу карфагенської кухні.

Карфагенські купці постійно шукали нові ринки. Приблизно в 480 році до н. е. мореплавець Гімількон висадився в Британії на берег сучасного півострова Корнуолл, багатого оловом. А через 30 років Ганнон, виходець з впливової карфагенської сім'ї, очолив експедицію з 60 кораблів, на яких було 30 000 чоловіків і жінок. Людей висаджували в різних частинах узбережжя, щоб вони засновували нові колонії. Не виключено, що, пропливши через Гібралтарську протоку і далі на південь вздовж західного узбережжя Африки, Ганнон досяг Гвінейської затоки і навіть берегів сучасного Камеруну.

Вирощували велика та дрібна рогата худоба. У лівійців, нумідійців та мавританців скуповували слонів, коней, верблюдів. Розводили свійську птицю - курей, гусей, цесарок і навіть страусів, яких тримали заради яєць. Було поширене також бджільництво. насамперед лівійські володіння. У великій кількості вироблявся віск.

У володіннях були численні копальні, де добувалися свинець, олово, залізо, срібло. Було розвинено металургію. Найбільшими поклади були на Сицилії, Сардинії та Піренейському півострові. Після поразки у Першій і Другій Пунічних війнах Карфаген втратив тамтешні копальні. За цих обставин став розробляти поліметалічні руди біля річки Меджерда, міста Тігібба, на горі Кеббауч. Центрами обробки металів стали Карфаген і Утіка.

Підприємливість і ділова хватка його жителів допомогли Карфагену стати, за загальним визнанням, найбагатшим містом Стародавнього світу. На початку III століття до н. е. завдяки технологіям, флоту й торгівлі місто висунулося на передові позиції. Грецький історик Аппіан писав про карфагенян: "Могутність їхня з військової точки зору стала рівна еллінській, за багатством же знаходилася на другому місці після перської ".

Ще більше економічна потуга зросла після Другої Пунічної війни. Завдяки застосуванню нових аграрних технологій Карфаген зумів відновити від тяжкої поразки. Через 10 років після битви при Замі (191 рік до н. е.) Карфаген вже запропонував Риму виплатити всю суму військової контрибуції (323 т срібла), тобто повністю розплатитися за 40 років наперед.

На плантаціях широко застосовували рабську працю. У деяких господарствах працювало до 20 тисяч рабів. Експлуатувалися також боди (на кшталт клієнтів в Стародавньому Римі).

Армія Карфагену була головним чином найманою, хоча існувало й міське ополчення. Основу піхоти становили іспанські, африканські, грецькі, галльські найманці; карфагенська аристократія служила в " священному загоні" - важкоозброєній піхоті. Наймана кіннота складалася з нумідійців, які вважалися в античності майстерними вершниками, та іберійців. Іберійці також вважалися хорошими воїнами - балеарські пращники і цетратії (caetrati - співвідносні з грецькими пельтастами) утворювали легку піхоту, скутатії (озброєні списом, дротиком і бронзовим панциром) - важку, іспанська важка кавалерія (озброєна мечами) теж дуже цінувалася. Племена кельтіберів користувалися озброєнням галлів - довгими двосічними мечами. Важливу роль грали також слони, яких утримували в кількості близько 300. Високим було і "технічне" оснащення армії ( катапульти, балісти тощо). Загалом за складом пунійська армія була схожа на армії елліністичних держав. На чолі армії перебував головнокомандувач, який обирався радою старійшин, але наприкінці існування держави це обрання проводилося і військом, що свідчить про монархічні тенденції.

У разі потреби держава могла мобілізувати флот з декількох сотень квінквірем, обладнаних і озброєних за останнім словом елліністичної морської техніки і забезпечених досвідченим екіпажем.

Карфаген був заснований вихідцями з фінікійського міста Сура наприкінці IX століття до н. е. Згідно з легендою, місто заснувала вдова фінікійського царя на ім'я Дідона (дочка сурського царя Картона). Вона пообіцяла місцевому племені заплатити дорогоцінний камінь за шматок землі, обмежений шкірою бика, але за умови, що вибір місця залишиться за нею. Після того, як угода була укладена, колоністи вибрали зручне місце для міста, окільцювавши його вузькими ременями, зробленими з однієї бичачої шкури. У першій іспанській хроніці "Estoria de España" (1282 або 1284), підготовленій королем Альфонсо X на основі латинських джерел, повідомляється про те, що слово " carthon " на "тій мові означало шкура (шкіра), і що тому вона назвала місто Картаго [Carthago]". У цій самій книзі наводяться і деталі подальшої колонізації.

Достовірність легенди невідома, але здається малоймовірним, що без сприятливого ставлення аборигенів жменька переселенців могла закріпитися на відведеній їй території та заснувати там місто. До того ж є підстави вважати, що переселенці були представниками політичної партії, неугодної на батьківщині, і сподіватися на підтримку метрополії їм навряд чи доводилося. За повідомленнями Геродота, Юстина й Овідія, незабаром після заснування міста відносини між Карфагеном і місцевим населенням зіпсувалися. Вождь племені максіїв Ярбас під загрозою війни зажадав руку цариці Дідони, але та віддала перевагу смерті, а не шлюбу. Війна, проте, почалася і була не на користь карфагенян. За Овідієм, Ярбас навіть захопив місто й утримував його впродовж декількох років.

Судячи з предметів, знайдених під час археологічних розкопок, на початку своєї історії торговельні зв'язки з'єднували Карфаген з метрополією, а також Кіпром і Єгиптом.

У VIII столітті до н. е. становище в Середземномор'ї сильно змінилося. Фінікія була захоплена Ассирією, і численні колонії стали незалежними. Ассирійське панування викликало масовий відтік населення з давніх фінікійських міст у колонії. Ймовірно, населення Карфагену поповнилося біженцями до такої міри, що Карфаген зміг, у свою чергу, сам утворювати колонії. Першою карфагенською колонією в Західному Середземномор'ї стала Ібіса на Пітіузьких островах (перша половина VII століття до н. е.).

На рубежі VII і VI ст. до н. е. почалася грецька колонізація. З метою протистояння просуванню греків фінікійські колонії почали об'єднуватися в держави. На Сицилії - Панорм, Солунт, Мотія в 580 році до н. е. успішно протистояли грекам. В Іспанії союз міст, очолюваний Кадісом, боровся з Тартессом. Але основою єдиної фінікійської держави на заході став союз Карфагену і Утіки.

Вигідне географічне положення дозволило Карфагену стати найбільшим містом Західного Середземномор'я (населення досягало 700 000 осіб), об'єднати навколо себе інші фінікійські колонії в Північній Африці й Іспанії і вести великі завоювання та колонізацію.

У VI столітті греки заснували колонію Массалія і уклали союз з Тартесом. Спочатку пунійці терпіли поразки, але Магон I провів реформу армії (тепер основою військ стали найманці), був укладений союз з етрусками і в 537 році до н. е. після морської битви при Алалії греки зазнали важких втрат і були змушені покинути Корсику. Незабаром був знищений Тартес і приєднані всі фінські міста Іспанії.

Основним джерелом добробуту була торгівля - карфагенські купці торгували в Єгипті, Італії, Іспанії, в Чорному та Червоному морях - і сільське господарство, що базувалося на широкому використанні рабської праці. Існувала жорстка регламентація торгівлі - Карфаген прагнув монополізувати товарообіг; із цією метою всі піддані були зобов'язані торгувати тільки за посередництва карфагенських купців. Це приносило величезні прибутки, але сильно гальмувало розвиток підвладних територій і сприяло зростанню сепаратистських настроїв. Під час греко-перських воєн Карфаген імовірно був у союзі з Персією, спільно з етрусками була проведена спроба повного захоплення Сицилії. Але після поразки в битві при Гімері ( 480 рік до н. е.) від коаліції грецьких міст-держав боротьба була припинена на декілька десятиліть. Основним противником пунійців були Сіракузи (до 400 році до н. е. це держава перебувала на вершині могутності і прагнула відкрити торгівлю на заході, повністю захоплену Карфагеном), війна тривала з проміжками майже сто років (394-306 роки до н. е.) і закінчилася майже повним завоюванням Сицилії пунійцями.

У III столітті до н. е. інтереси Карфагену ввійшли в конфлікт із Римською республікою, що посилилася. Відносини, раніше союзницькі, стали погіршуватися. Вперше це проявилося на заключному етапі війни Риму з Таранто. Зрештою у 264 році до н. е. почалася Перша Пунічна війна. Вона велася головним чином на Сицилії і на морі. Досить швидко римляни захопили Сицилію, але тут позначилася майже повна відсутність у Риму флоту. Лише до 260 року до н. е. римляни створили флот і, використавши абордажну тактику, здобули морську перемогу біля мису Міли. У 256 році до н. е. римляни перенесли бойові дії в Африку, розбивши флот, а потім і сухопутну армію карфагенян. Але консул Атілій Регул не зміг використати отриману перевагу, і через рік пунійська армія під командуванням спартанського найманця Ксантиппа завдала римлянам повної поразки. У цій битві, як і в багатьох попередніх і наступних, перемогу принесли слони (навіть незважаючи на те, що римляни вже стикалися з ними, воюючи проти Пірра, царя Епіру). Лише у 251 році до н. е. в битві біля Панорма римляни здобули велику перемогу, захопивши 120 слонів. Через два роки карфагеняни здобули велику морську перемогу (чи не єдину за всю війну) і настало затишшя, обумовлене повним виснаженням обох сторін.

У 247 році до н. е. головнокомандувачем Карфагену став Гамількар Барка (Блискавка), завдяки його видатним здібностям успіх на Сицилії став схилятися в бік пунійців, але в 241 році до н. е. Рим, зібравшись із силами, зміг виставити новий флот і армію. Карфаген вже не міг їм протистояти і після поразки був змушений укласти мир, поступившись Сицилією Риму, і заплатити контрибуцію в 3200 талантів протягом 10 років.

Після поразки Гамількар подав у відставку, влада перейшла до його політичних противників, яких очолював Ганнон II Великий. Карфагенський уряд зробив надзвичайно нерозумну спробу зменшити плату найманцям, що викликало сильне повстання - лівійці підтримали армію. Так почалося повстання найманців, яке ледь не закінчилося загибеллю країни. Гамількар був призваний до влади. У ході трирічної війни він придушив повстання, але гарнізон Сардинії приєднався до повсталих і, побоюючись племен сардів, що жили на острові, визнав владу Риму. Карфаген зажадав повернути острів. Оскільки Рим шукав будь-який привід знищити Карфаген, то під незначним приводом у 237 році до н. е. оголосив війну. Лише сплативши римлянам 1200 талантів на відшкодування військових витрат і поступившись Сардинією з Корсикою, Карфагену вдалося запобігти війні.

Явна нездатність аристократичного уряду до ефективного управління привела до посилення демократичної опозиції, очолюваної Гамількаром. Народні збори наділили його повноваженнями головнокомандувача. У 236 році до н. е., підкоривши все африканське узбережжя, він переніс бойові дії в Іспанію. Дев'ять років воював він там, поки не загинув у битві. Після його смерті головнокомандувачем армія обрала його зятя Гасдрубала. За 16 років (236- 220 роки до н. е.) більша частина Іспанії була завойована й міцно прив'язана до метрополії. Срібні копальні давали дуже великі доходи, у боях була створена сильна армія. У результаті в цілому Карфаген навіть став набагато сильнішим, ніж він був до втрати Сицилії.

Після смерті Гасдрубала армія обрала Ганнібала - сина Гамилькара - головнокомандувачем. Всіх своїх дітей - Магона, Гасдрубала і Ганнібала - Гамилькар виховував у дусі ненависті до Риму, тому, отримавши контроль над армією, Ганнібал почав шукати привід для війни. У 218 році до н. е. він захопив Сагунт - іспанське місто і союзника Риму - війна почалася. Несподівано для ворога Ганнібал провів свою армію в обхід через Альпи на територію Італії. Там він здобув ряд перемог - при Тицині, Требії і Тразимено. У Римі призначили диктатора, але у 216 році до н. е. біля міста Канни Ганнібал завдав римлянам нищівної поразки, наслідком якої був перехід на бік Карфагену значної частини Італії, і другого за значенням міста - Капуї. Бойові дії велися і в Іспанії, і на Сицилії. Спочатку успіх був на боці Карфагену, але потім римляни зуміли здобути ряд важливих перемог. Із загибеллю брата Ганнібала - Гасдрубала, який вів йому значні підкріплення, - становище Карфагену дуже сильно ускладнилося. Висадка Магона в Італії була безрезультатна - він зазнав поразки і був убитий у бою. Незабаром Рим переніс бойові дії в Африку. Уклавши союз з царем нумідійців Масиніссою, Сципіон завдав пунійцям ряд поразок. Ганнібала викликали на батьківщину. У 202 році до н. е. в битві біля Зами, командуючи погано навченим військом, він зазнав поразки, і карфагеняни вирішили укласти мир. За його умовами вони були змушені віддати Риму Іспанію і всі острови, утримувати тільки 10 бойових кораблів і виплатити 10 000 талантів контрибуції. Крім того, вони не мали права воювати з будь-ким без дозволу Риму.

Після закінчення війни вороже налаштовані до Ганнібала Ганнон, Гісгон і Гасдрубал Гед - глави аристократичних партій спробували домогтися засудження Ганнібала, але, підтриманий населенням, він зумів утримати владу. З його ім'ям були пов'язані надії на реванш. У 196 році до н. е. Рим переміг у війні Македонію, яка була союзницею Карфагену. Але залишався ще один союзник - цар Селевкідської імперії Антіох. Саме в союзі з ним Ганнібал розраховував вести нову війну, але спершу треба було покінчити з олігархічною владою в самому Карфагені. Користуючись своїми повноваженнями суфета, він спровокував конфлікт зі своїми політичними противниками та практично захопив одноосібну владу. Його жорсткі дії проти корупції в середовищі аристократичного чиновництва викликали протидію з їхнього боку. У Рим був зроблений донос про дипломатичні зв'язки Ганнібала з Антіохом. Рим зажадав його видачі. Розуміючи, що відмова викличе війну, а країна до війни не готова, Ганнібал був змушений тікати з країни до Антіоха. Там він не отримав ніяких повноважень, незважаючи на найбільші почесті, що супроводжували його прибуття. Після поразки Антіоха він переховувався на Криті, у Віфінії і, нарешті, постійно переслідуваний римлянами, був змушений накласти на себе руки, не бажаючи потрапити в руки ворога.

Навіть програвши дві війни, Карфаген зумів швидко оговтатися і незабаром знову став одним із найбагатших міст. У Римі вже давно торгівля стала суттєвою галуззю економіки, конкуренція Карфагену сильно заважала її розвитку. Велике занепокоєння викликало також його швидке відновлення. Марк Катон, який був на чолі однієї з комісій, що розслідували суперечки Карфагену, зумів переконати більшу частину сенату, що він все ще становить небезпеку. Питання про початок війни було вирішене, але необхідно було знайти зручний привід.

Його подав цар нумідійців Масинісса, який постійно нападав на карфагенські володіння; зрозумівши, що Рим завжди підтримує противників Карфагену, він перейшов до прямих захоплень. Всі скарги карфагенян ігнорувалися або вирішувалися на користь Нумідії. Зрештою пунійці були змушені дати йому пряму військову відсіч. Рим негайно пред'явив претензії у зв'язку з початком бойових дій без дозволу. До Карфагену прибула римська армія.

Налякані карфагеняни просили миру, погоджуючись на всі мислимі умови. Перш за все римський консул Луцій Цензорін зажадав віддати всю зброю. Коли вона була видана, він оголосив головну вимогу римського сенату: Карфаген повинен бути зруйнований, його жителі виселені, а нове місто має бути засноване в будь-якому іншому місці, але далеко від моря, на відстані не менше 10 миль (16 км) від морського узбережжя. Це означало, що воно ніколи не зможе відродитися, оскільки весь добробут Карфагену було засновано на морській торгівлі.

Попросивши місяць на обдумування, пунійці приготувались до бою. Так почалася Третя Пунічна війна, яка представляла собою знищення Римом свого торгового суперника (військова міць Карфагену була зламана до цього). Місто було добре укріплене і наполегливо оборонялося, тому захопити його римлянам вдалося тільки через три роки важкої облоги і важких боїв. Карфаген був повністю зруйнований, з 500 000 населення 50 000 (згідно з повідомленням Оросія 55 000 були взяті в полон і забрані в рабство. У вогні війни була знищена література Карфагену, за винятком трактату про сільське господарство, написаного Магоном, який був збережений за спеціальною постановою римського сенату з метою подальшого перекладу латинською мовою. На території Карфагену була створена римська провінція, що керувалася намісником з Утіки.

Усього лише через 100 років після зруйнування Карфагена Юлій Цезар вирішив заснувати на місці міста колонію. Цим планам судилося здійснитися тільки після його смерті. На честь засновника колонія була названа "Colonia Julia Carthago" або "карфагенська колонія Юлія". Римські інженери забрали близько 100 000 кубічних метрів землі, зруйнувавши вершину Бірси, щоб вирівняти поверхню і знищити сліди минулого. На цьому місці було зведено храми і красиві громадські будівлі. Через якийсь час Карфаген став одним із найрозкішніших міст Римського світу, за величиною другим після Риму містом Заходу. Для задоволення потреб 300 000 жителів міста там були побудовані: цирк на 60 000 глядачів, театр, амфітеатр, терми і 132-кілометровий акведук.

Християнство досягло Карфагену приблизно в середині II століття н. е. і швидко поширилося в місті. Приблизно в 155 році н. е. в Карфагені народився відомий теолог і апологет Тертуліан. Завдяки його працям латинська мова стала офіційною мовою Західної церкви. У III столітті єпископом Карфагенським був Кипріян, який увів у вжиток систему семиступінчастої церковної ієрархії і загинув мученицькою смертю у 258 році н. е. Ще один житель Північної Африки, Авґустин Блаженний ( 354- 430), найбільший християнський богослов давнини, об'єднав віровчення церкви з грецькою філософією.

До початку V століття н. е. Римська імперія переживала занепад, і те саме відбувалося з Карфагеном. У 439 році н. е. місто було захоплене і розграбоване вандалами. Через сто років завоювання міста візантійцями на деякий час призупинило його остаточне падіння. У 698 році н. е. місто було взято арабами, його камені послужили матеріалом для будівництва міста Туніса. У наступних століттях мармур і граніт, що колись прикрашали римське місто, були розграбовані і вивезені з країни. Пізніше їх використовували для будівництва соборів у Генуї, Пізі, а також Кентерберійського собору в Англії.

Сьогодні це передмістя Тунісу й об'єкт для туристичного паломництва.

1. Голоскевич, Григорій (1962). Правописний словник (українською). Нью-Йорк: Видавниче товариство "Книгоспілка". с. 451.

2. ↑ Часть I. Республика. Глава XIII. I Пунийская война // История Рима. Курс лекций. - Издание 2-е, исправленное и дополненное. - Л. : Издательство ЛГУ, 1986. - С. 181-185. - 744 с. - 25 000 екз.

3. Lobell, Jarrett A. (January/February 2011). Child Burials - Carthage, Tunisia. Archaeology Magazine (англ.). The Archaeological Institute of America. Архів оригіналу за 6 березня 2019.

4. Аппиан Олександрійський. Римська історія, VIII, 2.

5. Primera Crónica General. Estoria de España. Tomo I. - Madrid, Bailly-Bailliere e hijos, 1906, p. 36.

6. Публій Овідій Назон. Фастів, III, 551-552.

Carthago // Реальный словарь классических древностей / под ред. членов Общества классической филологии и педагогики Ф. Гельбке, Л. Георгиевского, Ф. Зелинского, В. Канского, М. Куторги и П. Никитина. - СПб., 1885. (нім.) (рос.)

Карфаген // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). - СПб., 1890-1907. (рос. дореф.)

Карфагеняне и греки // Кембриджская история древнего мира = The Cambridge Ancient History: Volume 4: Persia, Greece and The Western Mediterranean C. 525 To 479 B. C. / Под ред. Дж. Бордмэна, Н.-Дж.-Л. Хэммонда, Д.-М. Льюиса, М. Оствальда. Пер. с англ., подготовка текста, заметка и примечания А. В. Зайкова. - М. : Ладомир, 2011. - Т. IV: Персия, Греция и Западное Средиземноморье ок. 525-479 гг. до н. э.. - С. 875-922. - 1112 с. - 1500 екз. - ISBN 978-5-86218-496-9.

Ур-Мьедан, Мадлен. Карфаген / Пер. А. Яблокова. - М. : Весь Мир, 2003. - 144 с. - (Весь Мир Знаний). - 5000 екз. - ISBN 5-7777-0219-8.

Циркин Ю. Б. От Ханаана до Карфагена. - М. : АСТ, 2001. - 528 с. - 5100 екз. - ISBN 5-17-005552-8. - ISBN 5-271-01788-5.

Карфаген. - СПб. : Издательство Санкт-Петербургского университета, 2006. - 518 с. - 1000 екз. - ISBN 5-288-03714-0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Карфаген (держава) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Карфаге́н, також Картаге́на ( фінік. 𐤒𐤓𐤕*𐤇𐤃𐤔𐤕 Qart-ḥada(št), лат. Carthago, грец. Καρχηδόνα) - фінікійська держава із столицею в однойменному місті, яка існувала в давнину на півночі Африки, на терені сучасного Тунісу. Назва Qart-ḥadašt (у пунічному записі без голосних Qrtḥdšt) перекладається з фінікійської мови як "Нове місто".

# data[].attributes.location_name
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.body
Бібл знаходиться у Лівані

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава.

Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди. Пізніша легенда взагалі називала засновником міста грецького бога Кроноса, батька Зевса, а міські мури нібито будував особисто бог Ель. За археологічними даними поселення на місті Бібла існувало принаймні з часів раннього неоліту. Розташоване воно було на пагорбі біля самого моря - власне й назву міста зазвичай перекладають як "гора" (хоча цілком можливо що це пізніша арабська етимологія). Навколо була розташована родюча рівнина, захищена горами із густим кедровим лісом.

Біля 3000 р. до н. е. з невідомих причин мешканці залишили свої домівки, і лише через два століття біблський пагорб був знову заселений - цього разу ханаанеями ( фінікійцями). Окрім родючої рівнини і лісу їх привабили і дві зручні бухти - адже прибульці були мореплавцями. Навколо міста були зведені потужні мури з двома вежами, що захищали входи до Бібла з суходолу і з моря. В центрі міста були збудовані два храми: богині - "володарці міста" Баалат-Гебал (місцевому "втіленню" Астарти) та Решефу. Від святилищ в різні боки розходилися вулиці, центром яких були прокладені дренажні канави, що замінювали мешканцям каналізацію.

Місто швидко перетворилося на важливий центр міжнародного обміну. До зв'язків із Месопотамією, розвинутих ще до приходу ханаанеїв, додалася морська торгівля з долиною Нілу - присутність єгиптян у Біблі зафіксована щонайменше з часів фараона Хасехемуї. Представники фараонів вивозили насамперед місцеву деревину - кедр і кипарис, а також отримували за посередництвом ханаанеїв мідь і лазурит. Для експедицій до "країни Фенху" (лісорубів) єгиптяни будували спеціальні кораблі, що згодом отримали назву "біблських". Із занепадом Єгипту наприкінці Давнього царства Бібл змушений був знову сконцентруватися на торгівлі із Сходом - місто згадують навіть у документах III династії Ура. У середині XXI століття до н. е. володар Бібла на ім'я Ібдаті взяв собі шумерський титул "енсі" і, можливо, визнав залежність від урського царя. Однак далекі монархи не могли захистити місто від навали кочовиків - амореїв, які наприкінці того ж століття захопили і зруйнували Бібл.

Збереглися імена кількох царів Бібла, сучасних фараонам Середнього царства, - Абішему I, Іпшемуабі I, Абішему II, Якінель, Інтенель, Ілім'яні. Місто залишалося під єгипетським контролем і під час гіксоського панування (за доволі приблизними розрахунками гіксоси здобули Бібл у 1720 р. до н. е.), хоча йшлося швидше не про підпорядкування, а про перебування у складі держави.

Бібл у складі єгипетської держави мав привілейований статус. Найбільше від нього вигравали саме біблські царі. Якщо в межах міських мурів їхня влада була дещо обмеженою наявністю ради з найповажніших мешканців міста ( "старійшин Бібла"), то поза ними - царі відчували себе майже абсолютними володарями. За допомогою найманого війська вони утримували владу над дрібнішими містами округи, а головне - лісами, що з огляду на роль лісоторгівлі у фінікійській економіці, мали стратегічне значення.

Син Абдаширти Азіру згодом пішов шляхом батька. Інспірувавши перевороти у кількох фінікійських містах і залучивши на свій бік Арвад, Беріт, Сідон і Тір, він взяв в облогу Сіміру. Рібадді намагався допомогти оборонцям, проте його кораблі були зупинені союзниками Азіру. Після взяття Сіміри ватажок "хапіру" позбавив Бібл усіх його земель за межами міських мурів. Рібадді залишився не лише без джерел доходів, але й без війська, бо з найманцями не було чим розраховуватися і вони почали залишати царя. В самому місті підняла голову знать, що входила до міської ради і вимагала замирення з Азіру. Цар спробував придушити спротив силою, але це лише спровокувало повстання. Рібадді був позбавлений престолу, влада фактично перейшла до рук ради, а формально - до царського брата (і водночас одного з лідерів заколотників) Іліарабіха, що був обраний суфетом. З Азіру був укладений мир, за умовами якого Бібл повернув частину своїх володінь в обмін на визнання колишнього супротивника фактично незалежним володарем Амурру.

Біля 1200 р. до н. е. Ханаан опинився в епіцентрі двох великих переселень. З північного заходу сунули "народи моря" - зокрема тйеккери і філістимляни, зі сходу - "народи степу" - арамеї і євреї. Обидві хвилі оминули Бібл, проте радикально змінили його оточення. Зникли Хеттська держава і сусідній Угарит, залишили Ханаан єгиптяни. Бібл став незалежною державою з неабиякими людськими ресурсами - адже населення міської округи суттєво зросло за рахунок біженців і вимушених переселенців з областей, зайнятих прибульцями. Бібл намагався підтримувати мирні стосунки із сусідами, хоча, звичайно, уникати конфліктів - зокрема з тйеккерами або ж конкурентами з інших фінікійських міст - вдавалося не завжди. Від ассирійського царя Тіглатпаласара I (1115-1077 рр. до н. е.) місцеві мешканці просто відкупилися багатими подарунками.

Ще пізніше міські магістрати перебирають на себе судову владу (яку здійснювали обрані громадою сокени) і навіть керівництво біблською міліцією (відомо про існування посади "начальника військового табору"). Їхній вплив був настільки великим, що цар Ітобаал ( X ст. до н. е.) у попереджувальному написі на саркофазі свого батька Ахірама згадував магістратів нарівні з царем. Можливо, міські посадовці мали вплив і на вибір володаря - бо батько Ахірама швидше за все царем не був і нащадки ймовірно остерігалися, що в майбутньому магістрати можуть віддати владу комусь іншому.

За часів незалежності Бібл перетворюється на визначний культурний центр. Відомо, що однією із статей імпорту з Єгипту був папірус. Частково його перепродували і в інші краї - у греків папірус взагалі отримав назву біблоса дав.-гр. βύβλος, однак і потреби самих мешканців Бібла були чималі. Відомо, що у місті велися не лише господарські записи, але й ретельні династичні хроніки. Цар Закарбаал зібрав чималу бібліотеку. Під час перемовин з єгиптянами, він зізнавався, що готовий обміняти п'ять кораблів з деревиною на п'ятисот сувоїв. Можливо, саме в Біблі була створена і фінікійська абетка.

Місто було данником Саламансара II и Тіглатпаласара III. Останній, щоправда, вже не вдовольнявся підтвердженнями залежності місцевих володарів, а перетворив Північну Фінікію на звичайну провінцію своєї держави, на чолі якої поставив свого сина. Щоправда, Бібл залишався самоврядною територією і мав власного царя Шибітву. Цар Мілкіасаф поквапився підтримати Асаргаддона, який у 687 р. до н. е. зруйнував Сідон.

Після загибелі Ассирії контроль над Біблом знову намагалися встановити єгиптяни, проте їх випередив вавилонський цар Навуходоносор II. Йому місто не лише сплачувало данину, але й постачало ремісників, насамперед корабелів. Бібл зберігав самоврядування, проте під владою торгової олігархії, що міцно утримувала владу в свої руках, поступово занепадав. Зміна вавилонської окупації на перську пройшла майже непомітно. Ахеменіди перетворили Бібл на одне з чотирьох самоврядних фінікійських царств, проте на початку V ст. до н. е., на відміну від сусідів, місто навіть не мало власного військового флоту.

За нових володарів місто швидко еллінізувався, чому сприяв розквіт синкретичного культу Адоніса, центром якого був саме Бібл. Великий храм цього божества був зведений біля північної міської брами. Поруч з ним був побудований театр за грецьким зразком. Поруч з Адонісом у місті вшановували і Афродиту, з якою в цей час асоціювали як місцеву Баалат-Гебал, так і загальнофінікійську Астарту.

Під час міжусобиць останніх нащадків Селевка Бібл на певний час став формально незалежним. Однак в місті панувала анархія, що робила його беззахисним перед нападами кочовиків. Скориставшись невдоволенням містян владу над Біблом захопив тиран Кінір. Але протримався він недовго. У 64 р. до н. е. Гней Помпей стратив останнього біблського володаря і місто опинилося під владою Риму.

Міські мури, принаймні частково, були зруйновані, межі Бібла були значно розширені. Перебудований і збільшений у розмірах храм Аполлона опинився в центрі міста, на південний схід від нього - в напрямку Баальбека - був прокладений широкий головний шлях - Декуманус, від якого під прямим кутом розходилися бічні вулиці. Біля храму Аполлону був зведений також Німфей, храм Гігії та лазні. За римської доби був перебудований і театр.

Імператор Адріан спробував навіть об'єднати фінікійські міста у союз за грецьким зразком і навіть запровадили посаду "фінікарха", проте ця ініціатива залишилася без особливих наслідків. Бібл залишався насамперед культурним центром. Уродженцем міста були історик Філон Біблський та софіст Аспасій.

З поширенням християнства Бібл став центром архієпископства (першим єпископом міста вважали євангеліста Марка), тут сформувалася власна богословська традиція, найвідомішим представником якої був Ерміп.

За візантійських часів колишній центр міжнародної лісоторгівлі занепав і був більше відомий як центр виробництва олії.

У 636 році Бібл захопили араби, які використовували для міста трохи переінакшену фінікійську назву - Джубейль. У 644 і 678 р. візантійці відновлювали свій контроль над Фінікією, але щоразу ненадовго. У 747 р. краєм прокотився новий землетрус. Бібл перетворився на маленьке рибальське селище, віддалене від торговельних шляхів.

З 878 місто перебувало в складі держави Тулунідів, з 939 - Ішхидідів.

У 970 р. місто здобули війська фатимідського халіфа аль-Муїзза. У 974 р. Бібл - знову ненадовго - повернувся під владу візантійців, у 975- 977 рр. місто контролювали тюрки Алп-Тегіна (Афтекіна). Не дивно, що, повернувши собі владу над Фінікією, Фатиміди почали насамперед зміцнювати фортифікаційні споруди поселень узбережжя, зокрема й Бібла. Нова міська цитатель була зведена на місці колишнього римського храму Аполлона - з використанням його уламків.

Оборону Бібла від військ хрестоносців ( 1104) очолював емір Триполі Фахр аль-Мульк. Проте сил в нього було небагато, а на допомогу ззовні розраховувати емір не міг - місто блокувала генуезька ексадра у 40 галер. Тож урешті-решт Раймонду Тулузькому вдалося взяти гору. Бібл (його завойовники називали на свій лад Гіблетом) він перетворив на центр сеньйорії, підпорядкованої графству Триполі. Сеньйором став генуезець Гільємо Ембріако, який збудував на місці фатимідської цитаделі фортецю Св. Іоанна. Місцевий католицький єпископ підпорядковувався Антіохійському патріарху. Піддані новоспеченого віконта здебільшого були маронітами, і тому Ембріако почувалися впевненіше за своїх сусідів, яким "дісталися" мусульмани.

Генуезці швидко оцінили стратегічне становище біблського порту і перетворили його на опорний пункт своєї торгівлі з Левантом. Одразу після здобуття міста вони отримали цілий квартал ("третину"), в якому розпоряджався призначений урядом метрополії капітан Ансальдо Корсо. За сеньйорів Гуго I, Гільємо II і Гуго II місто швидко розбудовувалося. Однак розквіт міста був перерваний поразкою хрестоносців під Хаттіном (липень 1187). Сеньйор Бібла потрапив у полон і віддав Саладіну місто як викуп за своє звільнення. За часів панування на узбережжі брата Саладіна - еміра Маліка аль-Аділя Бібл перетворився на піратську базу. Аби припинити дошкульні рейди, у 1197 р. хрестоносці взяли місто в облогу. Стефанія де Міллі підкупила стражу, яка відкрила її воякам міську браму. На знак вдячності місто було віддано у володіння сину Стефанії Гі I Ембріако.

Нові-старі сеньйори поводили себе як цілком самостійні володарі, постійно конфліктуючи з графами Триполі. У 1258 р. Бертран Ембріако відмовився підкоритися Боемунду VI, у 1277 - Гі II Ембріако разом з тамплієрами створив справжню опозиційну коаліцію, спрямовану проти Боемунда VII. Боротьба завершилися лише після смерті Гі II у 1282 році. Але після цього Бібл фактично перетворився на протекторат сусідів - мамлюків, які наполегливо витискали хрестоносців з узбережжя. Останній їхній вояк залишив Бібл у 1302 році, коли на континенті не залишилося жодної держави хрестоносців.

Мамлюки відновили і розбудували біблську фортецю, проте її більше не використовували у військових цілях. Єгипетські султани володіли містом до 1516 р., коли їх змінили Османи.

За османської доби місто вчергове було перебудоване і отримало новий центр - великий ринок з караван-сараями. Житлова забудова вийшла за межі середньовічних стін і поширилася на територію колишнього римського міста, а згодом і далі.

Je m'appelle Byblos, J-P Thiollet, H & D, 2005

# data[].attributes.attachment_link.title
Бібл - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава. Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди.

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.headline
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.subject
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.body
Персеполіс був розташований у сучасному Ірані

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Руїни стародавнього міста були виявлені на початку 1930-х, під час розкопок, що проводяться французьким археологом Андре Годардом. Годард в своєму дослідженні стверджує, що місце для будівництва міста було вибрано Кіра Великим, а почав зведення палаців і інших будівель Дарій Великий. Дарій спроектував конструкцію палацу Ападана і Тріпілона - головною імперської скарбниці. Будівництво цих споруд було завершено під час правління його сина Ксеркса. Подальше зведення будівель тривало до падіння ахемінідской династії.

Персеполіс був церемоніальною столицею Перської імперії за часів царювання ахемінідской династії. Стародавнє місто розташоване 70-ма кілометрами південніше від Шираза, в провінції Фарс, на території сучасного Ірану. У сучасному побуті стародавнє поселення називають Тахт Джамшид (трон Джамшида) або Парсех. Найбільш ранні з руїн Персеполіса датуються приблизно 515 роком до н.е. Стародавні перси називали місто Парса, що означало "місто персів". Сучасне наукове назва - Персеполіс - це те ж саме, але тільки по грецьки (Perse - Персія, polis - місто). Міська фортеця в 1979 отримала статус світової культурної спадщини ЮНЕСКО.
Руїни стародавнього міста були виявлені на початку 1930-х, під час розкопок, що проводяться французьким археологом Андре Годардом. Годард в своєму дослідженні стверджує, що місце для будівництва міста було вибрано Кіра Великим, а почав зведення палаців і інших будівель Дарій Великий. Дарій спроектував конструкцію палацу Ападана і Тріпілона - головною імперської скарбниці. Будівництво цих споруд було завершено під час правління його сина Ксеркса. Подальше зведення будівель тривало до падіння ахемінідской династії.
Персеполіанская архітектура відрізняється використанням дерев'яних колон - архітектори використовували камінь тільки в тих випадках, коли висота велетенських кедрів Лебанон або тикових дерев з Індії була недостатньою. Однак, підстави і верхівки колон завжди залишалися кам'яними. Всі міські будівлі можна умовно розділити на три групи - військові казарми, скарбниці і церемоніальні зали. Є кілька будівель, що нагадують королівські апартаменти. У згадану структуру входять Велика Сходи, Ворота Ксеркса, Ападахскій палац, Зал ста колон, Тріпілон, Палац Тачара, гарем Ксеркса, палац Артаксеркса III, Імперська Скарбниця і Королівські Стайні.

Давнє городище розташоване неподалік від невеликої річки Пулвар, що впадає в річку Кур. Загальна площа території становить 125 000 кв. метрів. Частково піднесення майданчики під будівництво було вироблено штучно, частково територія була розширена за рахунок копання схилу гори Кух Рахмет ( "гора милосердя"). Западини земної поверхні за '

'Сипалися грунтом і великими валунами, які з'єднувалися разом за допомогою металевих скоб. Близько 518 р до н.е. почалося будівництво широких сходів, яка повинна була служити головним входом на майданчик з будівлями, яка височіла на 20 метрів над землею. Сходи семиметрової ширини складається з 111 ступенів. Спочатку вона була розрахована на те, що важливі персони будуть в'їжджати в місто верхи.
Головним будівельним матеріалом в Персеполисе був сірий вапняк. У скельних породах були пророблені каналізаційні канали та видовбаний величезний резервуар для прісної води. Для оборонних цілей на трьох стінах, що оточують місто, були влаштовані вежі, а самі стіни були оснащені кріпаками валами. Стіни, в зв'язку з пороговим розташуванням головною тераси, мають різну висоту - одна стіна була заввишки 7 метрів, друга - 14, а третя, огинає всі чотири сторони, мала висоту 27 метрів. Сама по собі несиметрична і незграбна планування міста робила його добре захищеним.

Вам так само може бути цікаво:

Чи плануєте приїхати в Південну Флориду?
Ви можете зняти недорого квартиру не виходячи з дому.

останні статті

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андре годардом годард

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андре годардом годард своєму

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ападана тріпілона головною

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ападана тріпілона головною імперської

# data[].attributes.attachment_link.description
Руїни стародавнього міста були виявлені на початку 1930-х, під час розкопок, що проводяться французьким археологом Андре Годардом. Годард в своєму дослідженні стверджує, що місце для будівництва міста було вибрано Кіра Великим, а почав зведення палаців і інших будівель Дарій Великий. Дарій спроектував конструкцію палацу Ападана і Тріпілона - головною імперської скарбниці.

# data[].attributes.body
Вавилон був розташований на території Іраку за 88 км на південь від Багдада й за 8 км на північ від Хілла

# data[].attributes.attachment_link.title
ДАВНІЙ ВАВИЛОН

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро - Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро - Пакистан

# data[].attributes.body
Мохенджо-Даро було розташоване у сучасному Пакистані

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Довгі роки вчені з усього світу не можуть пояснити причину, по якій зникли всі жителі древнього міста Мохенджо-Даро
Побудований за кілька століть до нашої ери, Мохенджо-Даро вважався високорозвиненим процвітаючим містом, який з невідомих сучасній науці причини раптово покинули всі жителі, повідомляє Znaj.ua.

Мохенджо-Даро знаходиться на території сучасного Пакистану. Назва міста перекладається з мови синдхи як "Пагорб мертвих".

Археологи виявили руїни міста в 1922 році. З'ясувалося, що Мохенджо-Даро був побудований близько 2600 року до н.е., тобто він ровесник цивілізацій Стародавнього Єгипту та Месопотамії. Історики припускають, що місто було адміністративним центром Хараппской цивілізації.

Популярні новини зараз

Показати ще
Увагу вчених привернула планування Мохенджо-Даро - ідеальне для того часу. Територія міста поділена на квартали, які перетинали розгалужені вулиці. У мегаполісі був водопровід і каналізація, а від будівель йшли канави для стоку дощових вод.
Археологи знайшли і центральну площу з залами зборів, в яких були ряди сидінь. Стіни будівель складені з обпаленої цегли; практично в кожному будинку існувала кімната для обмивання.

За попередніми підрахунками, в місті мало проживати мінімум 40-50 тисяч осіб. Археологи кажуть, що територія Мохенджо-Даро була населена близько 900 років.
Тим часом на території старовинного мегаполіса Археологи не виявили ані традиційних кладовищ, ані подібних місць для поховання покійних людей або тварин. Не знайшлося навіть скелетів в будинках і на вулицях.
Вчені припускають, що місто спорожніло в одну мить з невідомих поки причин. За однією з версій, населення Мохенджо-Даро погубила повінь. Дану гіпотезу підтверджують руїни дамб, знайдені при розкопках, і шари мулу, що свідчать про те, що жителі міста регулярно боролися з потопами і відновлювали місто після стихійних лих.
За іншою версією, жителів Мохенджо-Даро знищив ядерний вибух. На користь цієї версії свідчить наявність на місці передбачуваного епіцентру вибуху оплавленого каменю і пластів осклянілого піску - традиційної картини для ядерних полігонів.
Також вчені припускають, що мешканці Мохенджо-Даро могли загинути від великої кількості кульових блискавок, викликаних зрушеннями тектонічних плит, і, як наслідок, вкрай високих температурних показників. Версію підтверджують знайдені при розкопках оплавлені цеглини і спеклися уламки глиняних виробів. На користь гіпотези говорять і численні стародавні легенди народів Китаю, Єгипту, Близького Сходу і Шотландії: у давніх переказах неодноразово згадувалися грім, блискавки і різного роду небесні світіння, що винищують все живе.

Нагадаємо, археологічна сенсація в Києві: знайдене потрясло навіть вчених.

Як повідомляла Politeka, на Україну насуваються вогняні кулі: людей попередили про небезпеку, що відбувається.

Також Politeka писала, для чого дійсно будувалися величні піраміди Єгипту.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниця Мохенджо-Даро: вчені б'ються над розгадкою зникнення жителів стародавнього міста

# data[].attributes.attachment_link.description
Довгі роки вчені з усього світу не можуть пояснити причину, по якій зникли всі жителі древнього міста Мохенджо-Даро Побудований за кілька століть до нашої ери, Мохенджо-Даро вважався високорозвиненим процвітаючим містом, який з невідомих сучасній науці причини раптово покинули всі жителі, повідомляє Znaj.ua. Мохенджо-Даро знаходиться на території сучасного Пакистану.