# data[].attributes.headline
Оберіть відповідь

# data[].attributes.subject
Оберіть відповідь

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.question
Коли чуєте ім'я Павла Тичини, то уявляєте, що це...

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
якийсь застарілий поет;

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
класик із нудною біографією;

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
бард національної революції;

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
непересічна особистість із цікавою долею.

# data[].attributes.headline
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу

# data[].attributes.subject
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу

# data[].attributes.body
Я єсть народ, якого Правди сила
ніким звойована ще не була.
Яка біда мене, яка чума косила! —
а сила знову розцвіла.
Щоб жить — ні в кого права не питаюсь.
Щоб жить — я всі кайдани розірву.
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.
Московіє! Мене ти пожирала,
як вішала моїх дочок, синів
і як залізо, хліб та вугіль крала…
О, як твій дух осатанів!
Ти думала — тобою весь з'їдаюсь? —
та, подавившись, падаєш в траву…
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.
Я єсть народ, якого Правди сила
ніким звойована ще не була.
Яка біда мене, яка чума косила! —
а сила знову розцвіла.
Сини мої, незламні українці,
я буду вас за подвиг прославлять,—
ідіть батькам на допомогу й жінці,
дітей з ярма спішіте визволять!
На слобожанських нивах, на подільських,
на Чорнім морі — я прошу, молю! —
вбивайте ворогів, злодюг кремлівських,
вбивайте без жалю!
Нехай ще в ранах я — я не стидаюсь,
гляджу їх, мов пшеницю ярову.
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.
Повстань! І з ран — нове життя заколоситься,
що з нього світ весь буде подивлять,
яка земля! яке зерно! росиця! —
Ну як не сіять? Як відсіч ворогу не дать!
І я сіяю, крильми розгортаюсь,
своїх орлів скликаю, кличу, зву…
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.
Ще буде: неба чистої блакиті,
добробут в нас підніметься, як ртуть,
заблискотять косарки в житі,
заводи загудуть…
І я життям багатим розсвітаюсь,
пущу над сонцем хмарку, як брову…
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.
Я єсть народ, якого Правди сила
ніким звойована ще не була.
Яка біда мене, яка чума косила! —
а сила знову розцвіла.
Кремлівська гидь, тремти! Я розвертаюсь!
Тобі ж кладу я дошку гробову!
Я стверджуюсь, я утверждаюсь,
бо я живу.

Павло Тичина

П. С. Це оригінал, який совєцька цензура переписала на свій лад.
Наприклад, замість "незламних українців" були "червоні українці".
Замість "Московіє" - "Тевтоніє" і так далі...
Вони хотіли вбити наш дух. Але ми таки незламні і ми переможемо потвору-московію!!!🔥💪🖤❤️

# data[].attributes.headline
Пісні на слова Павла Тичина

# data[].attributes.subject
Пісні на слова Павла Тичина

# data[].attributes.attachment_link.title
Теорія Простору - Десь надходила весна

# data[].attributes.headline
Прочитайте вірш. Випишіть ключові слова.

# data[].attributes.subject
Прочитайте вірш. Випишіть ключові слова.

# data[].attributes.body
Молодий я, молодий,
Повний сили та одваги.
Гей, життя, виходь на бій,-
Пожартуєм для розваги!
Гей життя, ставай, тремти!
Дай я з тебе посміюся.
Хто сміліший: я чи ти —
Подивлюся, подивлюся.
Горе?.. біль? — як жарт мине.
Скільки сили молодої!
Чи ж моя рука здригне,
Що йде битись без озброї?
Ой скажіть мені, скажіть,
Любі мої сестри, браття:
Що в житті вас так гнітить?
Чом нема у вас завзяття?
Там, де всесвіт я стягну,
Де від болю шаленію,-
Там ніяк вас не збагну,
Вас ніяк не розумію.
Молодий я, молодий,
Повний сили та одваги.
Гей, життя, виходь на бій,-
Пожартуєм для розваги!
1911

# data[].attributes.headline
Павло Тичина: поет, який (не?) вижив?

# data[].attributes.subject
Павло Тичина: поет, який (не?) вижив?

# data[].attributes.body
«Геніальний Тичина вмер. Лишився жити чиновник літературної канцелярії, довічно хворий на манію переслідування, жалюгідний пігмей із великим ім'ям Тичини. Творчість Тичини 30-х років — це тільки маніпуляції над небіжчиком, спроби використати мерця. Як не моторошно це казати, але наступна творчість Тичини — це майже ірреальні спроби примусити усміхатися голий череп».

Василь Стус. «Феномен доби (Сходження на Голгофу слави)».

# data[].attributes.headline
І ти продався їм, Тичино...

# data[].attributes.subject
І ти продався їм, Тичино...

# data[].attributes.body
І ти продався їм, Тичино,
І ти пішов до москаля?
О, бідна мати, Україно,
В журбі головонька твоя.

В кривавім морі по коліна
Стоїть без сорому в очах
Поет, колишній наш Тичина,
І прославляє смерть і жах.

Прилюдно б'є катам поклони,
Катів виспівує в піснях.
А з-під землі ідуть прокльони
Борців, розп'ятих на хрестах.

Іудо, ти шляхетний жиде,
Пішов, повісивсь в самоті.
Павло Тичина… цей не піде —
Він сам розіпне на хресті.
Олександр Олесь

# data[].attributes.headline
«Як легко висміяти вчинок, Як просто знищити талант. Щоб обезкровити людину, Достатньо слів – не треба ран.» (Ліна Костенко).

# data[].attributes.subject
«Як легко висміяти вчинок, Як просто знищити талант. Щоб обезкровити людину, Достатньо слів – не треба ран.» (Ліна Костенко).

# data[].attributes.body
Як із генія зробили клоуна?
2 вересня 1934 р. у чоловічому туалеті Київського університету напис на всю стіну проголосив:
Тичина славний наш поет,
він також ходить у клозет,
та він не сам туди іде –
його все партія веде...

Стоїть у полі, мов дубина
Павло Григорович Тичина…

***
Дайте мені кирпичину,
Я уб’ю Павла Тичину.
***
Ой, Павло Тичина —
Любий наш проХвесор,
Пишеш ти, як Пушкін,
Та нема Дантеса…
Дайте кирпичину!
Я уб’ю Тичину!

***
Біля церкви коло бані
Спить Тичина в чемодані.
Дайте мені кирпичину,
Я приб’ю Павла Тичину.

# data[].attributes.headline
«...а Тичина пише вірші,та все гірші,та все гірші…»

# data[].attributes.subject
«...а Тичина пише вірші,та все гірші,та все гірші…»

# data[].attributes.body
«...а Тичина пише вірші,
та все гірші,
та все гірші…»
⠀
Це репліка, з якої я вперше в житті, років десь у сім, почула це прізвище. Так казала моя баба, завжди доповнюючи сумнозвісним «трактором дир-дир-дир».
⠀
Чого ж ті вірші стали гірші?
Чим моїй бабі не вгодив той трактор?
⠀
Це були дитячі запитання, відповідь на які я знайшла значно пізніше.
⠀
Зараз ця перша репліка про гірші вірші з уст моєї баби відкрила мені цікаву оптику – адже ж моя баба все своє життя плекала сентимент і вдячність до партії, якій писав «оди» Тичина.
⠀
І власне оці оди вона впевнено називала гіршими: прошивка тріснула, і навіть тут підсвідоме, хай і не усвідомлене, змогло проявитись на світ.
⠀
Але провідна тема розмови піде трішки в інший бік.
⠀
«1930 року друкувалися 259 українських письменників. Після 1938 року з них друкувалися тільки 36 /…/ Де і чому зникли з української літератури 223 письменники?
⠀
…цифра 223 щезлих в СРСР українських письменників розшифровується так: розстріляно – 17;
покінчили самогубством – 8;
арештовані, заслані в табори і іншими поліційними заходами вилучені з літератури – 175;
зниклі безвісти – 16;
померли своєю смертю – 7»*
⠀
*З передмови Юрія Лавріненка 1959-го року до книжки «Розстріляне відродження».
⠀
Статистика «зниклих» письменників пояснює, що способів нищення було багато.
⠀
І один з них тут таки не описаний.
⠀
Позбавлення визнання і шани митців кшталту Тичини за те, що вони психологічно не витримали тиску системи, перелаштувавшись під неї й залишились при цьому живими – ще один з-поміж оцих способів позбавити нас своєї культури.
⠀
Це позбавлення права на гордість за своє/своїх. Бо тим, хто «підлаштувався», вже не пишаються.
⠀
Це виймання з людини її стрижня, ідентичності й перетягування в сіру зону між рідним середовищем і полем впливу агресора, який теж цю зламану особу визнає хіба як піддослідного, а не повноцінну людину чи тим більше митця.
Лілія Чех
⠀

# data[].attributes.headline
ПРО ДИТИНСТВО

# data[].attributes.subject
ПРО ДИТИНСТВО

# data[].attributes.body
Павло народився в бідній багатодітній сім’ї. Як згадує Тичина, батько був суворим, а матір – доброю й лагідною. Невідомо, чи світ відкрив би Тичину, якби його обдарованість не помітила перша вчителька – Серафима Морачевська. Вона розгледіла в малого Павла жагу до знань і безліч талантів, зокрема чудовий слух і мелодійний голос.

Вчителька переконала батька віддати сина до архієрейського хору. Адже хористи могли безплатно навчатися в духовному училищі. Тоді для Павла це була єдина можливість отримати освіту. Тичина підтримував зв’язок зі Серафимою Морачевською протягом усього життя і присвятив їй однойменну поему.

В Духовному училищі Павло навчався не на відмінно. Сучасних 12 балів отримував тільки зі співів, малювання та літератури. Справа в тому, що хлопець не міг зрозуміти, чому навчання відбувається незвичною для нього мовою, а не рідною українською, якою писали Тарас Шевченко та Леонід Глібов і твори яких йому читали батьки.

Перший малюнок Павла Тичини вуглинкою по побіленій стіні отримав визнання. Від батька – прочухан, а від місцевого священика отця Никифора – кольорові олівці. Так відкрився ще один талант Тичини. Нині малюнки поета прикрашають його меморіальну квартиру.

# data[].attributes.headline
ПРО ТВОРЧІСТЬ

# data[].attributes.subject
ПРО ТВОРЧІСТЬ

# data[].attributes.body
Юний Тичина надихався творчістю індійського й бенгальського поета Рабіндраната Тагора. 1925 року Павло присвятив йому вірш “До кого говорить?”.

Природа – один із головних образів у творчості поета, він нею надихався. За спогадами сучасників, Павло Тичина трепетно ставився до найменшої живої істоти: комашки, мурашки, павучка і сповідував майже “буддійські практики”. А подарована йому рушниця лежала без діла.

Улюблені київські місця Тичини: Пуща-Водиця, Конча-Заспа, Голосієв, Святошин, Ірпінь. Їм він присвятив чимало поетичних творів.

“Соняшні кларнети” за життя Тичини перевидавали 4 рази. Останній – у 1925 році, коли діяла жорстка цензура. Цікаво, що в таких умовах дозволили опублікувати поему “Золотий гомін”, у якій Тичина майже дослівно змальовує момент проголошення Третього універсалу Центральної Ради – автономії УНР. Вочевидь, поезія Павла Тичини виявилася заскладною для чиновницького інтелекту, що вони не розгледіли відвертої загрози комуністичному режиму.

Славнозвісна “Партія веде” не була написана на замовлення влади. Вірш потрапив до друку випадково, несподівано для самого автора. За дорученням ЦК, газета “Правда” повинна була випустити свіжий номер, аби показати, як гарно і щасливо живеться в Українські Республіці, що насправді потерпала від голоду.

З цією метою восени 1933 року редакція відправила свого кореспондента Семена Гершберга до Павла Тичини в Харків із дорученням привезти новий вірш. Однак свіжих творів у поета не виявилося, а писати швиденько він відмовився, бо подавав до друку тільки “відлежані” твори.

З невиданого в поета була тільки “пісенька для піонерчиків”. Розгублений Гершберг наполегливо попрохав хоча б ознайомитися з нею. Тоді Тичина з дитячою інтонацією продекламував вірш. Журналіст розумів, що це дитячий твір, і в “Правді” його навряд опублікують, але боявся не виконати завдання редакції.

Коли журналіст приїхав із віршем, головний редактор “Правди” Іван Боговий захоплено вигукнув: “Партія веде! – Одна назва чого варта!”. ЦК відреагував так само, і в газеті опублікували дитячий вірш без жодних застережень для дорослої аудиторії, видаючи його за взірець поетичної творчості.

# data[].attributes.body
Майбутній поет і диригент Григорій Верьовка були знайомі з дитинства. Обидва навчались у духовному училищі та семінарії в Чернігові. Обидва відмовилися від “церковної кар’єри”. Дружили впродовж усього життя. Верьовка написав музику до майже 40 творів Тичини.

У тій самій Чернігівській семінарії Павло зростав із Василем Елланським (у майбутньому – Еллан-Блакитний) та Аркадієм Казкою. Як і Павло, вони стали відомими поетами свого часу, хоч їхня доля склалася трагічно (померли молодими). Троє друзів починали разом свій творчий шлях, ділили спільний побут, про що згодом Павло Тичина написав у своїй поезії “Павло стриже собі волосся…”.

До кола друзів Павла Тичини входили багато відомих українських художників. Серед них – Василь Касіян, з яким Тичина познайомився в Празі в 1925 році (на той момент Касіян був ще студентом Празької академії мистецтв). Касіян створив чимало портретів Павла Тичини, ілюстрував його твори, стіни Меморіального музею поета прикрашають унікальні офорти Касіяна “празького періоду” (“Бездомні робітники”, “Автопортрет”).

У 1934 році Павло Тичина повернувся до Києва, а наступного року познайомився з художником Олексою Шовкуненком, який, приїхавши з Одеси, став професором Київського художнього інституту. Дружба Тичини і Шовкуненка тривала до кінця життя: товаришували родинами, разом відпочивали, відвідували пленери. Більшість художніх робіт із меморіальної колекції Тичини належать авторству Шовкуненка.

У 1921–1923 роках Павло Тичина разом із Верьовкою очолювали самодіяльний хор. Учасником цього хору був молодий Анатолій Павлюк. З тих часів і зав’язалася їхня дружба. Саме завдяки Павлюку в роки окупації Києва збережено чимало книг та особистого архіву поета, котрі після війни той повернув власнику.

# data[].attributes.body
Тичина-бурсак мав чудовий голос (дискант) і витончений музичний слух. У семінарії діяв духовий оркестр Марковського, який складався з 32 інструментів і був найкращим у Чернігові. Тичина грав у ньому на гобої та кларнеті, інколи й диригував. У юнацькі роки Павло був учасником кількох чернігівських оркестрів. Загалом грав на шести музичних інструментах: сопілці, флейті, кларнеті, гобої, бандурі й роялі.

Поет познайомився з композитором Миколою Леонтовичем у 1920 році (за кілька місяців до його трагічної загибелі). Сталося це коли Павло Тичина разом із другою мандрівною капелою під орудою Кирила Стеценка побував у нього в гостях у Тульчині, під час гастролей Україною.

# data[].attributes.body
Дружиною Тичини була Лідія Петрівна Папарук. Їхнє кохання було перевірене часом, труднощами й відстанями. Вони познайомилися, коли Ліді було 16, а одружилися, коли їй було 39. І хоча Тичині приписують численні романи з іншими жінками, а Ліді – що “вона одружила Павла на собі”, коли читаєш їхнє листування, переконуєшся, що це було виважене рішення обох.

Люди дорослішали, погляди на шлюб та сім’ю змінювалися. Протягом десятиліть ці двоє допомагали виживати одне одному в складні часи переслідувань, репресій, голоду, воєн. В одному з листів поет писав: “У гіркі хвилини мої – світлий образ Лідусин. Він завше мені світить – мій образ Лідусин. Він завше мене гріє – мій світлий образ Лідусин! Моє дороге, рідне моє”.

У житті Тичини заслуговує на увагу ще одна жінка. ЇЇ портрет Павло спеціально замовив, аби розмістити на стіні робочого кабінету. Це про неї в кожному листі до Ліди запитував: “Як там Мама, як її здоров’я? Чи є у вас обув на зиму і одежа? Передавайте вітання мамі”. Це вона взяла на себе всі клопоти побуту, щоби Павлу легко працювалося. Це вона прихистила молодого поета у своїй квартирі й була першою прихильницею його творчості. Це про неї Тичина сказав: “Чи був би я поетом, якби не Катерина Кузьмівна?”.

А на її надгробку є напис “Катерина Кузьмівна Папарук-Тичина”. І ця жінка була тещею Павла.

# data[].attributes.headline
ПРО ВЛАДУ Й ПОСАДУ

# data[].attributes.subject
ПРО ВЛАДУ Й ПОСАДУ

# data[].attributes.body
Хоча Павлу Тичині закидають те, що він написав “Партія веде”, вступати до компартії поет не хотів. Дружина Тичини Ліда Папарук у своїх спогадах зазначає: “Коли йому було тяжко, він завжди хотів, щоб я була з ним. Так було і з заявою до компартії. У лікарні його примусили подати заяву, приїхав у Київ – на День Червоної Армії 44-го року – десь так і я приїхала, він викликав і сказав: “Лідо! Я подав заяву”.

Своє призначення академіком Всеукраїнської академії наук у 1929 році Тичина сприйняв скептично. У щоденнику поет порівнює себе з комашкою, яку проти її волі перенесли на іншу поверхню.

Міністром (народним комісаром) освіти Павло Тичина був призначений ще в евакуації у березні 1943 року. Посада була не винагородою від партії, а мандатом на важку працю. Повоєнна освіта розвивалася за катастрофічного браку приміщень, обладнання, підручників, опалення, одягу та взуття. Багато учнів залишилися сиротами й не навчалися в період окупації.

Справжньою бідою був брак учительських кадрів. Наприклад, в 1945/46 навчальному році в школах працювали лише 182 тисячі вчителів за потреби у 245 тисячах. Однак завдяки вміло організованій роботі Міносвіти вже на початку 1950 року в загальноосвітніх школах працювали 291,3 тисяч учителів, а кількість шкіл зросла з 12,802 тисяч до 30,512 тисяч.

Тичина вважав своїм духовним батьком Тараса Шевченка, з творами якого познайомився ще в дитинстві. Маловідомим є факт, що вирішальну роль у відкритті Музею Тараса Шевченка зіграв саме Павло Григорович.

Будучи міністром освіти, у 1948 році він зі своїм колегою та сусідом Миколою Бажаном домігся, щоби музей Шевченка був відкритий у колишньому маєтку Ніколи Терещенка. До цього музей Кобзаря відкривали 4 рази лише на папері.

Про Павла Тичину є чимало “мемів” його часу. Їх створювали переважно ті, хто заздрили поету.

Наслідуючи Михайла Коцюбинського, Павло Тичина у своїй квартирі проводив літературні вечори для талановитої молоді. На підтримку молодих талантів його дружина непомітно для всіх клала до кишень верхнього одягу гостей кілька карбованців. Згодом це поширилося серед студентства, і гостей почало збиратися щоразу більше. Водночас талановиті з них були далеко не всі. Тому поет обмежив число учасників вечорів.

“Премія від міністра”. Цю фразу придумав Павло Тичина, вручаючи невелику матеріальну допомогу викладачам та директорам на своїх прийомах. Ніхто з тих, хто отримували премії, не здогадувався, що вони не були передбачені в бюджеті: поет роздавав гонорар за свою останню збірку.

Будучи міністром освіти, Тичина обстоював не тільки розбудову шкіл з українською мовою навчання, а і введення її у всі сфери діяльності. Фанатична любов Тичини до української стала причиною відставки поета з цієї посади.

Вдруге Тичина добровільно відмовився від портфеля, коли пішов у відставку з посади Голови Верховної Ради України. Павло Тичина не волів підписувати постанову, згідно з якою батьки могли відмовитися від вивчення їхніми дітьми української мови в школах.

Усе життя Павло Григорович дбав про українізацію репертуару театрів. Переклав лібрето кількох опер: О. Бородіна “Князь Ігор”, “Казка про царя Салтана”, М. Римського-Корсакова, “Лоенґрін” Р. Вагнера.

Павло Тичина, як і всі люди того часу, боявся арештів, “чорних воронків” та катівень НКВД. Але, як виявилося, його прізвище не фігурувало в протоколах НКВД і арешт йому не загрожував.

Є припущення, що влада спеціально охороняла Тичину, щоби з його допомогою отримати полуботківські мільйони. Тичина писав: “У так званих “Полуботківських мільйонах” було й наше прізвище”. Адже рід Тичини походив із козацько-старшинського стану.

# data[].attributes.headline
Ви знаєте, як липа шелестить...

# data[].attributes.subject
Ви знаєте, як липа шелестить...

# data[].attributes.body
Ви знаєте, як липа шелестить
у місячні весняні ночі?

Кохана спить, кохана спить,
Піди збуди, цілуй їй очі.
Кохана спить…

Ви чули ж бо: так липа шелестить.

Ви знаєте, як сплять старі гаї?
Вони все бачать крізь тумани.

Ось місяць, зорі, солов'ї…
"Я твій" — десь чують дідугани,
А солов'ї!..

Та ви вже знаєте, як сплять гаї!

6 травня 1911

# data[].attributes.headline
О, панно Інно

# data[].attributes.subject
О, панно Інно

# data[].attributes.body
О панно Інно, панно Інно!
Я — сам. Вікно. Сніги...
Сестру я Вашу так любив —
Дитинно, злотоцінно.
Любив? — Давно. Цвіли луги...
О люба Інно, ніжна Iнно,
Любові усміх квітне раз — ще й тлінно.
Сніги, сніги, сніги...
Я Ваші очі пам'ятаю,
Як музику, як спів.
Зимовий вечір. Тиша. Ми.
Я Вам чужий — я знаю.
А хтось кричить: ти рідну стрів!
І раптом — небо... шепіт гаю...
О ні, то очі Ваші.— Я ридаю.
Сестра чи Ви? — Любив...

# data[].attributes.headline
"О, панно Інно" у музиці

# data[].attributes.subject
"О, панно Інно" у музиці

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська естрада

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Морозов та ВІА "Арніка" - О панно Інно

# data[].attributes.headline
"О, панно Інно" у музиці

# data[].attributes.subject
"О, панно Інно" у музиці

# data[].attributes.attachment_link.title
О, панно Інно

# data[].attributes.headline
А твоя кімната що розповість про тебе?

# data[].attributes.subject
А твоя кімната що розповість про тебе?

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1. Підготуйте повідомлення про будинок "Слово" та його мешканців.
2. Вивчіть напамять одну із поезій Тичини.
3. Що поєднує Павла Тичину і Михайла Коцюбинського?

# data[].attributes.headline
Пам'яті тридцяти

# data[].attributes.subject
Пам'яті тридцяти

# data[].attributes.body
На Аскольдовій могилі
Поховали їх —
Тридцять мучнів українців,
Славних, молодих…
На Аскольдовій могилі
Український цвіт! —
По кривавій по дорозі
Нам іти у світ.
На кого посміла знятись
Зрадника рука? —
Квитне сонце, грає вітер
І Дніпро-ріка…
На кого завзявся Каїн?
Боже, покарай! —
Понад все вони любили
Свій коханий край.
Вмерли в Новім Заповіті
З славою святих. —
На Аскольдовій могилі
Поховали їх.
21 (8) березня 1918 р.