# data[].attributes.body
האדונים (אנשי האצולה) היו בעלי הקרקעות שקיבלו מהמלך. תמורת האדמות שהמלך נתן להם, הם התחייבו לתת לו שרותי הגנה (אבירים) ולהיות נאמנים לו. האדונים נזקקו לעזרתם של הואסלים (לוחמים), למען הגנה גם עבור עצמם. לשם כך, העניקו לואסלים אדמות (פאודום), ובכך שילמו להם תמורת ההגנה שלהם. הואסלים היו חייבים להיות נאמנים לאדונם. האדון חי בטירתו יחד עם בני משפחתו, ובחסותו היו גם משרתים ונערים שהתחנכו לאבירות.

# data[].attributes.body
האיכרים (הצמיתים) היו כפופים ומשועבדים לאדון ולאחוזה. הם היו בני המעמד הכי נמוך בחברה הפיאודלית. הם היו עובדים בשביל האדון ומשלמים לו מסים ומצרכים. הם עבדו בכל מיני מלאכות, ביניהן איכרות, בנייה, ייעור ועוד. האיכרים בעצם עבדו בשירות של בעלי האדמה עליה הם יושבים (אדונם היה מחזיק הקרקע: אדון/אציל, אביר, איש כנסייה או המלך עצמו).

האיכרים (הצמיתים) היו חייבים להישאר בקרקע שלהם לתמיד, מה שאומר שהם היו כפופים תמיד למחזיק בקרקע עליה הם יושבים, ובכל פעם שהקרקע עוברת לידיים אחרות הם גם. לא היו להם הרבה זכויות: הם חויבו לעבד את אדמות האדון, לא נהנו מחופש לנוע ממקום למקום וגם לא הייתה להם זכות משפטית לתבוע את האדון. האיכרים (הצמיתים) חיו בבקתה שלהם יחד עם משפחתם. בתמורה לשירות האיכרים (צמיתים), האדון נתן להם חסות: נתן להם לגור על האדמה, נתן להם אוכל והגנה, נתן להם הגנה משפטית - ביטחון פיזי וכלכלי.

האיכרים האלו היו מכונים גם "צמיתים" מהסיבה שהם היו קשורים לאדוניהם לצמיתיות - לזמן בלתי מוגבל.

# data[].attributes.body
האבירים היו לוחמים מקצועיים. הם לחמו בשביל האדון שלהם וסיפקו לו הגנה ושירותים צבאיים, תמורת אדמות שהעניק להם. את האדמות שקיבלו מהאדון עיבדו האיכרים. האבירים היו מצוידים בקסדת מתכת, שריון, כלי נשק וסוס מלחמה.

הם הוכשרו לתפקיד מגיל צעיר: כבר בגיל שבע - תשע, נשלחו המתחנכים לאבירות לבית האדון, שם חיו ולמדו להכיר את עבודות היום יום שבו. מגיל שתים עשרה, החלו באימונים צבאיים.

האבירים היו לוחמים נוצריים, והיו נאמנים לנצרות ולאדונם.

לאבירים נוסחו כללי התנהגות שכללו בהם אומץ, צדק והגנה על החלשים. בפועל זה לא קרה: האבירים היו מעורבים במעשי שוד ושריפה של כפרים, ולפעמים גם שדדו עוברי אורח.

# data[].attributes.body
הטירה שימשה מקום מחייה לאדון ולבני משפחתו. בחסותו של האדון, היו גם נערים שהתחנכו לאבירות, ומשרתים. הטירה הייתה מבוצרת ונועדה להגן על האדון. מטרתה הייתה צבאית ובעת מלחמה שימשה כבסיס לצבא האדון.

# data[].attributes.attachment_link.title
טירה ימי הביניים

# data[].attributes.headline
האחוזה הכפרית

# data[].attributes.subject
האחוזה הכפרית

# data[].attributes.body
היחידה הבסיסית שבה חיו התושבים באותה התקופה באירופה הייתה האחוזה הכפרית. בראש האחוזה עמד אדון, ובדרך כלל הוא חי בטירה עם בני ביתו. בחסותו היו גם נערים שהתחנכו לאבירות, ומשרתים. האחוזה הכפרית הייתה מורכבת מכמה משקים חקלאיים ובהם חיו איכרים שהיו כפופים לאדון האחוזה.

# data[].attributes.headline
הכנסייה (במערכת הפיאודלית)

# data[].attributes.subject
הכנסייה (במערכת הפיאודלית)

# data[].attributes.body
עם הזמן החלה הכנסייה להשתלב במערכת הפיאודלית. בכיריה החלו להיות וואסלים של המלך (נותני השירות שלו תמורת אדמות), ובהם גם היו סניורים לוואסלים אחרים - אבירים שנתנו שירותי הגנה ולוחמה ונאמנות לכנסייה, והגנו על האדמות שלה תמורת אדמה.

דרך נוספת שבה השיגה הכנסיה אדמה ורכוש רב הייתה שמאמינים רבים מסרו את רכושם ואת אדמותיהם לכנסיות ולמנזרים, בתמורה לגאולת נשמותיהם.

את אדמות הכנסייה (שנותרו בידיה) עיבדו איכרים שישבו בהן, והאיכרים האלו קיבלו חסות מהכנסייה, תמורת עבודתם החקלאית ושירותיהם הנוספים.

בתקופה ההיא, הכנסייה הייתה לגורם המאחד וחזק ביותר באירופה.

החיים היו קשים, והכנסייה הבטיחה חיים טובים יותר בעולם הבא.

היא האמינה שהדרך לעולם הבא היא בביצוע הסקרמנטים.

היא הטיפה להימנעות מתענוגות והנאה ותפסה אותם כחטאים. היא הטיפה כי העולם מלא בחטא וסבל.

# data[].attributes.headline
טקס ההומוגיום 

# data[].attributes.subject
טקס ההומוגיום 

# data[].attributes.body
טקס ההומגיום הוא טקס שבו האדון והואסל מיסדו את יחסיהם, והפכו אותם לרשמיים. בנוסף, הטקס גם היה טקס של הענקת פאודום. הטקס התקיים בין הואסל לאדון בלבד, והוא כלל שימוש בברית החדשה, נשיקה בפה, שרידי קדושים והנחת כפות ידיו של הואסל בין כפות ידיו של האדון. הטקס גם כלל שבועת נאמנות של המועמד להיות ואסל לאדונו, והפרת השבועה משמעה חטא דתי. ההתחייבויות שניתנו בטקס, היו בתוקף לכל החיים.

# data[].attributes.body
הבקתה הייתה קטנה. בבקתה לא היו חלונות, ולכן האור והאוויר בה היו דלים. הבקתה הייתה בעלת חלל אחד, ששימש לכל צרכי המשפחה: לינה, בישול ולמגורים. היה בבקתה מעט ריהוט. הבקתה הייתה מאוד צפופה. בבקתות כאלה, חיו האיכרים.