# data[].attributes.attachment_link.description
Walter egy lapkiadó vállalat félénk munkatársa. A szürke hétköznapok elől a férfi az álmaiba, a fantázia világába menekül. Ez a világ pedig tele van akcióval, hősiességgel és romantikával, melynek mind-mind ő a főszereplője. Ennek megfelelően volt már szuperkém, szuperhős és hősszerelmes is.

# data[].attributes.attachment_link.title
Az öröm művészete · Csíkszentmihályi Mihály · Könyv

# data[].attributes.attachment_link.description
83%/84] Csíkszentmihályi Mihály arra az örök kérdésre keresi a választ, hogy mi a boldogság titka, mitől is leszünk mi, emberek, elégedettek. Az öröm művészete a világhírű pszichológus korábbi műveiben lefektetett alapgondolatainak letisztult összegzése és azok gyakorlati alkalmazása a mindennapi életünkre.

# data[].attributes.attachment_link.title
A boldogság tudománya - Szondy Máté - Nyitott Akadémia

# data[].attributes.attachment_link.description
Vajon mi a boldogság receptje? Magasabb fizetés? Lottóötös? Nagyobb ház? Laposabb televízió? Laposabb has? Vonzóbb partner? Bármelyiket is választotta, téved. A legújabb pszichológiai kutatások ugyanis bebizonyították: boldogságunk egészen más dologtól függ. Szondy Máté a témával foglalkozó legfrissebb tudományos eredményeket ismertetve számos olyan elképzelést megcáfol, amelyekre az utca embere korábban mérget vet volna.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A mozgás alapvető életjelenség és szükséglet is egyben. Ennek ellenére az erőkifeszítést igénylő fizikai aktivitásra sokszor nehezen szánjuk rá magunkat, még akkor is, ha tudjuk, hogy az egészségi állapotunk, a hangulatunk és a teljesítőképességünk javítása érdekében elengedhetetlenül szükséges a megfelelő mennyiségű és minőségű mozgás. Cikkünkben a fizikai aktivitás egészségfejlesztésben betöltött szerepét foglaljuk össze.
Az egészség megőrzésének és fejlesztésének fő színtere az életmód, illetve az egészséggel összefüggő viselkedésformák pozitív irányba történő befolyásolása, amelynek szerves részét képezi a rendszeres testmozgás preferálása. A kívánatosnak tartott fizikai aktivitás esetében rendszerint négy fő dimenzió, a gyakoriság, az intenzitás, az időtartam és a testedzés típusának figyelembe vételével dolgozzák ki az ajánlásokat. Fontos szempont továbbá, hogy a kialakítandó mozgásforma megfeleljen az egyén életkorának és az egészségi állapotának, valamint könnyen beilleszthető legyen az életmódjába. Előnyt jelent, ha a nap bármely szakaszában végezhető és nem igényel speciális helyszínt, illetve felszerelést. Ilyen - szinte minden szempontot kielégítő - mozgás például a napi rendszerességgel végzett séta. Kutatási eredmények szerint az életmódba könnyebben beilleszthető, mérsékelt intenzitású fizikai aktivitást célzó programok esetében erősebb elköteleződés és nagyobb kitartás várható a kliensek részéről.

A rendszeresen végzett testmozgás

pozitív irányba befolyásolja a hangulatot, az érzelmeket és az önértékelést,

amelyek együttesen megalapozzák a pszichológiai jóllét állapotát. Berger és Motl 2001-ben megjelent tanulmányukban kifejtik, hogy várhatóan hatékonyabban javítja a hangulatot az örömmel végzett testedzés, illetve az ismétlődő, ritmikus mozgásformák, mivel ezek végzése során nagyobb lehetőség van a gondolatok szabad áramlásának, a befelé fordulásnak, vagy éppen az elme gondolatoktól való tehermentesítésének. Általánosságban elmondható, hogy a legalább heti 2-3 alkalommal és minimum 20-30 percen át végzett közepes intenzitású fizikai aktivitás viszonylag csekély kényelmetlenség árán, ugyanakkor az öröm kifejezett megélésével kivitelezhetővé válik a legtöbb ember számára.

A rendszeres fizikai aktivitás számos betegség kockázatát csökkenti, illetve a már kialakult betegségek esetében

jelentősen javítja a gyógyítás hatékonyságát.

A testedzés - a megfelelő étrend kialakítása mellett - a túlsúly, illetve az elhízás kezelésének lényegi részét képezi, de ugyanilyen fontos az inzulinrezisztencia, a cukorbetegség, a magas koleszterinszint és a magas vérnyomás megelőzésében és kezelésében egyaránt. Tanulmányok szerint a koszorúér-betegségek kialakulásának esélye fele akkora a fizikailag aktív egyének között, mint a mozgásszegény életmódot folytatók körében. Erbs és munkatársa által 2006-ban publikált vizsgálati eredmény szerint, a szívinfarktuson átesett betegek körében a megfelelő mértékű fizikai aktivitás jelentősen hozzájárult a tünetek csökkentéséhez, a szívizom kapacitásának fokozásához és hosszabb távon a halálozás csökkentéséhez is. A rendszeres testmozgás az anyagcserére, a hormonháztartásra, valamint az immunrendszerre gyakorolt jótékony hatásán keresztül a daganatos betegségek megelőzését is jelentős mértékben segíti. Segíthet továbbá a rákos betegek rehabilitációjában, a betegséggel járó tünetek és a kezelések mellékhatásainak csökkentésében, az életminőség javításában.

A fizikai aktivitás

jó módszer a figyelem fókuszának befolyásolására, valamint a gondolatok és érzelmek szabályozására.

Jelentős mértékben hozzájárul a kompetenciaélményhez, az énhatékonyság és a kontroll gyakorlásának megéléshez, amelyek a mentális egészség meghatározó elemei. Hatékony módszer a stressz kezelésében és a szorongás oldásában. Számos kutatás igazolta továbbá, hogy a rendszeres mozgás eredményesebbé teszi a depresszió kezelését, valamint jelentősen csökkenti a visszaesések kockázatát.

Összességében elmondható tehát, hogy a testmozgás révén valóban megélhetjük aktív szerepünket a betegségek megelőzése terén és a gyógyulás folyamatában egyaránt. Ha eddig nem tettük volna meg, érdemes most átgondolni, hogy a saját életvitelünkbe milyen mozgásforma illeszthető be a legkönnyebben? Mi az, amit szívesen végeznénk, akár napi rendszerességgel azért, hogy jobb legyen a hangulatunk, a közérzetünk és az egészségi állapotunk?
Felhasznált irodalom:
Berger, B., Motl,R. (2001): Phsysical activity and quality of life. In: Singer, R. et al. (eds): Handbook of Sport Psychology. John Wiley and Sons, New York.

Erbs, S. et al. (2006): Effects of exercise training on mortality in patients with coronary heart diseasa. Coronary Artery Disease, 17(3). 219.225.

Hevesi, K., Urbán, R.(2012): A fizikai aktivitás szerepe az egészségfejlesztésben. In: Demetrovics, Zs., Urbán, R., Rigó, A., Oláh, A. (szerk.): Az egészségpszichológia elmélete és alkalmazása I. Személyiség, egészség, egészségfejlesztés ELTE Eötvös Kiadó, Budapest.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aktívan az egészségünkért - a sport jótékony hatásairól

# data[].attributes.attachment_link.description
A mozgás alapvető életjelenség és szükséglet is egyben. Ennek ellenére az erőkifeszítést igénylő fizikai aktivitásra sokszor nehezen szánjuk rá magunkat, még akkor is, ha tudjuk, hogy az egészségi állapotunk, a hangulatunk és a teljesítőképességünk javítása érdekében elengedhetetlenül szükséges a me

# data[].attributes.attachment_link.title
I.2.4. A rekreáció szerepe, jelentősége a kultúránkban:

# data[].attributes.attachment_link.description
I.2.4. A rekreáció szerepe, jelentősége a kultúránkban:

# data[].attributes.headline
Pszichofitness, avagy mitől lehetünk boldogabbak

# data[].attributes.subject
Pszichofitness, avagy mitől lehetünk boldogabbak

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dr. Bagdy Emőke igazi humanista ember. Pozitív kisugárzása már akkor is megérint, amikor még meg sem szólal. Jóval a könyvbemutató előtt már ott ül az előadónak előkészített fotelben, és a riporternővel vált még néhány szót, készítik elő a beszélgetést, amíg a vendégek gyülekeznek. A téma mindenkit érdekel, mert mindenki szeretné jól érezni magát a bőrében, ezért mindenki kíváncsi arra, vannak-e olyan kulisszatitkok, elsajátítható készségek, életmódbeli modellek, amelyek segítségével leküzdhető a hétköznapok gépiességéből, szürkeségéből eredő rossz kedv, a munkahelyi izgalmak okozta stressz, magánéleti problémák.
Ezekre a kérdésekre pórbált rávilágítani dr. Bagdy Emőke Prima Primissima díjas klinikai szakpszichológus, pszichoterapeuta, a pszichológiatudomány kandidátusa, több száz könyv és tanulmány szerzője legújabb hangoskönyvének, a Pszichofitnessnek a bemutatóján, amelynek 2014. április 15-én adott otthont az Örkény István Könyvesbolt. A bemutató házigazdája és a szerző beszélgetőtársa László Ágnes neves újságírónő volt, aki bevallása szerint maga is beleszeretett a hangoskönyvbe, s lényegre törő kérdéseivel ügyesen irányította a beszélgetés fonalát, ezáltal hozzásegítve, hogy a hallgatóság gyorsan bepillanthasson a pszichofitness nem mindennapi rejtelmeibe.

A szerző a kérdések nyomán olyan lebilincselően, tudományos igényességgel, mégis közvetlenül és közérthetően beszélt az emberi lélekről, a lelki egészségről, hogy rögtön az elején magával ragadta a hallgatóságot. Mert kit ne érdekelne, melyek a pszichofitness fő elemei, miért fontos a „kacagj, kocogj, lazíts, érints és segíts" öt parancsolata, s miért javul a lelkiállapotunk, stabilizálódik az immunrendszerünk, ha segítünk, együttműködünk és összefogunk másokkal? Megtudtuk milyen a jó és a rossz stressz egymáshoz való viszonya, s ezek milyen reakciókat váltanak ki belőlünk, mennyire sarkallnak a megoldások keresésére, erőfeszítésekre, s az agy örömközpontjában milyen folyamatok játszódnak le hatásukra, ami olykor a jó közérzet kialakulásához, felszabaduláshoz, megkönnyebbüléshez, a boldogsághoz vezet. Azt is megérthettük, milyen jelentős a szerepe magának az érintésnek, amely nem más, mint vitalitásgenerátor, aminek örömhormon-termelést fokozó immunerősítő és stimuláló hatása van. S ezek a felfedezések, tapasztalatok komoly betegségek (mint amilyen a szívinfarktus) utókezelésénél is jelentős segítséget jelentenek. Ki gondolta volna, hogy a házi kedvencek simogatásának jótékony hatására súlyos betegek állnak talpra, vagy hogy az újszülöttek fejlődésében, az idegpályák védőburkainak korai kialakulásában mennyire közrejátszik az édesanya közelsége, szívdobogásának érzékelése, s mindennek milyen nagy a szerepe a későbbiekben a stresszkezelési képességek kialakulásában. A vitalitásgenerátorok között az elsők között szerepel a nevetés is. Mikor kacagunk nem is sejtjük, hogy ezzel megmenthetjük magunkat. A nevetéssel olyan energiákat bocsátunk ki, amelyek másokra is hatnak. Fontos élettani hatása van, amit jobban kellene tudatosítani. A humor a nemek közötti vonzalom egyik fő forrása is.

Dr. Bagdy Emőke néhány hétköznapi jó tanáccsal is szolgált, hogy is lehet alkalmazni mindezeket a hasznos, lelki életünket pozitív irányba vivő tapasztalatokat a mindennapi életben. Fontos, hogy a pozitív szemlélet életmódunkká váljon, s ebben nagyon jelentős a fizikai aktivitás, a reggeli pozitív beállítódás (hogy örömmel ébredjünk, s ügyeljünk a jó közérzetre), érzelmi agyunknak a testtel való megfelelő kapcsolata, ami akkor működik jól, ha aktiváljuk, ha kommunikálunk a testünkkel annak alkalmas állapotban (ilyen lehet például az ima, a meditáció s azok pozitív hatásai). S itt elérkeztünk a relaxáció gyógyító szerepéhez, amikor is az egyén saját maga kontrollálja magát (ellentétben a hipnózissal, amikor ez külső tudati hatásra történik). Néhány relaxációs technikára is kaptunk példát, mint amilyen a légzéskontroll, az autogén tréning vagy az agy elektromos aktivitását, feszültségszintjét csökkentő gyakorlatok.

A könyvbemutató végére úgy érezhettük, hogy már magától a boldogság és jó közérzet témájáról való szenvedélyes és emberszeretetet sugárzó beszélgetéstől is megváltozott egy kicsit mindenkinek az önmagához való viszonya, aki csak hallgatta. S akkor már nem volt hiábavaló. Maga a hangoskönyv, azaz a CD ezt a viszonyt és érzésvilágot csak még jobban elmélyíti, kialakítja, tudatosítja bennünk. Azoknak ajánlható, „akik szeretnék megismerni saját lelki működéseik titokzatos világát. De nem öncélúan. Szeretnének e tudás által olyan lehetőségekhez és készségekhez jutni, amellyel elősegítik testi-lelki egészségük megőrzését, jó közérzetük, fizikai fittségük, lelki egyensúlyuk fenntartását."

Dr. Bagdy Emőke lelki egészségről szóló előadásán keresztül nemcsak a pszichofitnessből kaptunk ízelítőt, tanítást és hasznos tanácsokat, hanem egy csodálatos hivatás és életpálya körvonalai is kibontakoztak a professzorasszony szakmai életének egy-egy állomását, sőt magánéleti mozzanatokat is érintve, amelyet végig áthatott a tudós és tanító varázslatos, színes egyénisége, aki gazdag elméleti munkássága, média szereplései mellett máig sem szakadt el a gyakorlattól, a pácienseitől, de jut ideje nemzetközi konferenciákra is, és arra, ami a szakma mellet a legfontosabb számára, a családjára. Ezért és ezáltal boldog embernek tudhatja magát. Tanulhatunk hát tőle bátran boldogságot, életszeretet, emberséget.

Varga Bótos Anna

# data[].attributes.attachment_link.title
Pszichofitness, avagy mitől lehetünk boldogabbak - egy feledhetetlen óra dr. Bagdy Emőkével - ArtNews.hu

# data[].attributes.attachment_link.description
Dr. Bagdy Emőke igazi humanista ember. Pozitív kisugárzása már akkor is megérint, amikor még meg sem szólal. Jóval a könyvbemutató előtt már ott ül az előadónak előkészített fotelben, és a riporternővel vált még néhány szót, készítik elő a beszélgetést, amíg...Tovább →

# data[].attributes.attachment_link.description
Az ejtőernyős baleset után tolószékbe kerülő gazdag arisztokrata, Philippe felfogadja otthoni segítőnek a külvárosi gettóból jött Drisst. Azt az embert, aki most szabadult a börtönből, és talán a legkevésbé alkalmas a feladatra. Két világ találkozik és ismeri meg egymást, és az őrült, vicces és meghatározó közös élmények nyomán kapcsolatukból meglepetésszerűen barátság lesz, amely szinte érinthetetlenné teszi őket a külvilág számára.

# data[].attributes.attachment_link.description
A georgiai Savannah városka árnyas buszmegállójában különös mesemondó üldögél. Forrest Gump mindent látott és mindent átélt, de nem mindent értett. Nem éppen a legfényesebb elme. De hát az anyja is mindig azt mondta: "Csak az a hülye, aki hülyeséget csinál." Forrest Gump pedig semmi egyebet nem csinált, mint jelen volt a XX.

# data[].attributes.attachment_link.description
Cheryl (Reese Witherspoon) fiatal, mégis úgy érzi, mindent elveszített. Az élete összeomlóban van (és ő is mindent elkövetett, hogy tovább omoljon), de lát kiutat. Csak nagyon hosszút. Bár életében nem kirándult, egy hirtelen ötlettől vezérelve vándorútra indul. Több mint 1500 kilométert gyalogol az Egyesült Államok nyugati partvonalán.

# data[].attributes.attachment_link.description
Psycho-fitness is a prevention and treatment model with therapeutic and rehabilitative features. It's also an education and training program. It was developed by Dr. Salvatore Picone, a human sciences teacher and psychologist (SPR n°2209). The model is based on a comprehensive vision of the person thought of as the interaction between spiritual, psychological and physical well-being.

# data[].attributes.body
A mentális egészség megőrzése időskorban

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kevesen tudják, hogy 55 éves kor felett már minden ötödik ember enyhébbsúlyosabb mentális problémákkal küzd, és az sem közismert, hogy a rászoruló idősek közül csak minden harmadik kap megfelelő segítséget. Mindannyian tehetünk azért, hogy az időskori mentális zavarban szenvedők aránya mellett a családi, baráti és egészségügyi támogatás nélkül maradók aránya is sokkal kisebb legyen.

MI OKOZZA AZ IDŐSKORI MENTÁLIS PROBLÉMÁKAT?

Testünk öregedésével együtt az agyban is olyan változások következnek be, melyek a normális idősödés velejárói. Ezek közül a legfontosabbak:

Az agy sejtjeiben zsír és más anyagok rakódnak le, melyek lassítják, akadályozzák a sejtek működését.

Idegsejtjeink száma életünk folyamán egyre fogyatkozik, idős korban az idegrendszer kevésbé képes regenerálódni. Emiatt az agy térfogata is csökken.

Idős korban az idegsejtek közötti öszszeköttetések működése romlik, az információ lassabban jut egyik sejttől a másikig.

Mindezek ellenére az idősödés nem jár feltétlenül a mentális állapot hanyatlásával, emellett számos módszer létezik arra, hogy mentális egészségünket a lehető legtovább megőrizzük. A mentális állapotot befolyásoló időskori elváltozások - pl. a memóriaproblémák - egy része az életmóddal is összefügg, ezért életmódváltoztatással e problémák kialakulása késleltethető, az életminőségre gyakorolt hatásaik enyhíthetők.

MENTÁLIS PROBLÉMÁKRA HAJLAMOSÍTÓ TÉNYEZŐK

Bizonyos körülmények fennállásakor az időskori mentális problémák korábban és súlyosabb formában jelentkezhetnek. Ezek egy része bármely életkorban fokozza a mentális betegségek kockázatát, míg mások az idősek speciális életkörülményeiből adódnak. Melyek a legfontosabbak?

Alkohol- és gyógyszerabúzus. Időseknél gondolni kell a vényköteles gyógyszerek okozta abúzusra vagy függőségre is, annál is inkább, mert az idős embernek többféle szakorvos egymás hatásait is befolyásoló gyógyszereket írhat fel.

Jelentős környezetváltozás. Pl. amikor az idős ember a gyermekei családjához vagy idősotthonba költözik.

Szeretett személy elvesztése. Pl. amikor az idős ember megözvegyül.

Krónikus betegségek fennállása. Időskorban gyakoribb pl. a rákbetegség vagy szív és érrendszeri probléma.

A fizikális állapot hanyatlása. Ez részben a fizikai aktivitás csökkenésén keresztül ronthatja a mentális állapotot.

Nem megfelelő táplálkozás. Gyakran az étvágytalansággal kialakult ördögi kör révén vezet testi leromláshoz, ezen keresztül mentális problémákhoz.

TENNIVALÓK A MENTÁLIS EGÉSZSÉG MEGŐRZÉSÉÉRT

Az idősödés előrehaladtával az agy térfogata csökken, működése meglassul, az idegsejtek és a közöttük lévő összeköttetések száma megfogyatkozik. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az idős emberek agya már ne lenne képes új összeköttetések kialakítására, és hogy az elpusztult idegsejtek feladatait ne vehetnék át más neuronok.

Válasszon szellemileg serkentő elfoglaltságokat! Az agyi tevékenységek elősegítik, hogy az idegsejtek között új összeköttetések alakuljanak ki, akár új neuronok is képződjenek. Ezt a folyamatot az idegrendszer rugalmasságaként, alkalmazkodóképességeként szokás emlegetni, mely segít megőrizni a sejtek működését és védelmet nyújt a sejtpusztulással szemben. Jó mentális „torna" az olvasás, a keresztrejtvényfejtés, matematikai problémák megoldása. A tévénézés kétélű fegyver, mivel napi több órában már inkább negatívan hat a mentális egészségre. Ezenkívül hasznos lehet minden olyan tevékenység, amely a jobb és balkezesség agyi reprezentációjával függ össze, mint pl. a rajzolás vagy a kézműves elfoglaltságok.

Őrizze meg fizikai aktivitását! Ha dolgoznak az izmok, dolgozik az agy is. A rendszeres testmozgás következtében megnő az agyat friss vérrel ellátó apró erek száma. Az aktív életmód serkentőleg hat új idegsejtek képződésére és az ezeket egymáshoz kapcsoló összeköttetések (szinapszisok) létrejöttére. A fizikai aktivitás csökkenti a vérnyomást, javítja a koleszterinszintet, segít a vércukoregyensúly fenntartásában, enyhíti a mentális stresszt.

Ügyeljen az egészséges étrendre! A mentális egészség szempontjából elsősorban az ún. mediterrán étrendet tartják követendőnek, mely nagy mennyiségben tartalmaz gyümölcsöket, zöldségféléket, növényi eredetű fehérjéket, dióféléket, halat, telítetlen zsírsavakat. Ilyen diéta mellett ritkábban alakul ki értelmi hanyatlás és demencia. Az egyes alkotóelemek közül nagy jelentőséget tulajdonítanak a legnagyobb mennyiségben a halolajokban és egyes növényi olajokban (pl. lenmagolaj) található ún. ómega3 zsírsavaknak, melyek korábbi vizsgálatokban eredményesnek bizonyultak a mentális hanyatlás késleltetésében.

Ellenőriztesse vérnyomását, vércukor és koleszterinszintjét! A középkorúak magas vérnyomása idősebb korban fokozza a mentális problémák előfordulásának esélyét. A vérnyomás normális tartományban tartásának legjobb módja, ha ügyel a normális testsúlyra, sokat mozog, csökkenti vagy kiiktatja az alkoholfogyasztást, lehetőség szerint kerüli a stresszhelyzeteket és egészségesen étkezik. A „rossz" koleszterin szintjének emelkedése ugyancsak demenciára hajlamosíthat. A normális koleszterinszint megfelelő étrenddel, testsúlykontrollal, a dohányzás elhagyásával biztosítható, súlyosabb esetekben szükség lehet koleszterincsökkentő (sztatin) szedésére is. A cukorbetegség a demencia fontos kockázati tényezője. A normális vércukorszint biztosításáért sokat tehet egészséges táplálkozással, rendszeres testmozgással és a normális testsúly fenntartásával, szükség esetén vércukorszintet csökkentő gyógyszerek szedésével.

Fontolják meg orvosával kis dózisú aszpirin szedését! Vannak arra utaló kutatások, hogy kis dózisú aszpirin rendszeres szedésével csökkenthető a demencia kialakulásának esélye. Kérdezze meg orvosát, hogy az ön esetében célravezető lennee az aszpirinszedés megkezdése.

Kerülje a dohányzást és az alkoholfogyasztást! A dohányzás elsősorban az érrendszerre gyakorolt negatív hatásai révén vezethet az agyi funkciók csökkenéséhez. A dohányzás minden formája káros, így a vízipipa és az elektromos cigaretta is. A nagy mennyiségű alkoholfogyasztást - egyéb káros hatásai mellett - ugyancsak az idős kori mentális problémák rizikófaktorai között tartják számon. Legjobb teljes mértékben tartózkodni a szeszes italok fogyasztásától, de ha teljes absztinenciát nem is sikerül elérni, az elfogyasztott alkohol mennyiségét a lehető legalacsonyabb szintre kell szorítani.

Figyeljen érzéseire! Azok az időskorúak teljesítenek gyengébben az agyi funkciókat mérő teszteken, akiknél szorongás, depresszió, alvászavar vagy kimerültség is fennáll. A mentális egészség nem azt jelenti, hogy mindig kiegyensúlyozottak és vidámak vagyunk, de aggodalomra ad okot, ha a hangulati nyomottság vagy egyéb mentális probléma tartósan, élethelyzettől függetlenül fennáll. Ilyenkor mindig célszerű kikérni orvos tanácsát.

Ne zárkózzon be, maradjon kapcsolatban ismerőseivel, barátaival és családjával! A magányosság, elszigeteltség érzése is rontja a mentális egészséget. Tartsa a kapcsolatot azokkal az emberekkel, akikkel szívesen van együtt. Még soha nem volt olyan könnyű elérni a másik embert, mint ma, a modern technika segítségével, de semmi sem pótolhatja a személyes találkozásokat, beszélgetéseket, kirándulásokat vagy más közös programokat.

Védje a fejét a sérülésektől! A fejsérüléseket is összefüggésbe hozták az idős kori mentális problémák gyakoribb előfordulásával. Lehetőleg ne menjen bele sérülésveszélyes helyzetekbe, vagy ha ez elkerülhetetlen, viseljen védősisakot.

EZ A TÁJÉKOZTATÓ NEM HELYETTESÍTI AZ ORVOSI KEZELÉST. A BETEGEK SZÁMÁRA KÉSZÍTETT MÁSOLATOKTÓL ELTEKINTVE FELHASZNÁLÁSA CSAK A KIADÓ ÍRÁSOS HOZZÁJÁRULÁSA NYOMÁN ENGEDÉLYEZETT.

# data[].attributes.attachment_link.title
OTSZ Online - A mentális egészség megőrzése időskorban

# data[].attributes.attachment_link.description
Kevesen tudják, hogy 55 éves kor felett már minden ötödik ember enyhébbsúlyosabb mentális problémákkal küzd, és az sem közismert, hogy a rászoruló idősek közül csak minden harmadik kap megfelelő segítséget. Mindannyian tehetünk azért, hogy az időskori mentális zavarban szenvedők aránya mellett a családi, baráti és egészségügyi támogatás nélkül maradók aránya is sokkal kisebb legyen.

# data[].attributes.body
Bagdy Emőke: Pszichofitness

# data[].attributes.attachment_link.title
Bagdy Emőke: Pszichofitness - hangoskönyv

# data[].attributes.attachment_link.description
A hallgatók ismerjék meg az egyéni (dolgozói) és szervezeti teljesítmény elemzésének, értékelésének és optimalizálásank informatikai eszözeit. Váljanak képessé ilyen eszközök egyszerű használatára. Végzés után HR-es feladatot kapva legyenek képesek a teljesítményoptimalizálásra felhasználható informatikai eszköz megismerésére és fokozatos használatba vételére. Legyenek képesek értően és nyitottan kommunikálni mind az egyénekkel mind pedig a szervezet vezetésével az elemzés eredményeiről és a levont következtetésekről.

# data[].attributes.body
Játékalapú tanulás az egészséges életmódért

# data[].attributes.attachment_link.title
Megélni a pillanatot · Szondy Máté · Könyv

# data[].attributes.attachment_link.description
72%/43] Önnel is előfordult már, hogy nem tudta átadni magát egy kellemes élménynek, mert gondolatban a múlt eseményein tépelődött, vagy a jövő miatt szorongott? Hogy képtelen volt egy adott feladatra koncentrálni, mert folyton más dolgok jutottak eszébe? Kutatások szerint az átlagember ébren töltött idejének 47%-ban gondolatai elkalandoznak attól, amit tesz.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hogyan segít a gyermekeknek a pszichofitness? - Bagdy Emőke tanácsai az indulatkezelésről

# data[].attributes.attachment_link.description
A pszichológus asszony új műve, a Pszichofitness Gyerekeknek azt mutatja be, hogyan edzhetjük már egészen fiatal korban a lelket, hogy erős, pozitív, és hálával teli legyen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A rekreáció, mint mozgalom

A rekreáció, mint mozgalom

A munka és a szabadidő tartalmi viszonyának kronológiai vizsgálata többféle megközelítést tesz lehetővé. Érdemes kiindulnunk az ember társadalmi munkamegosztásban elfoglalt helyzetéből és ennek mentén elemezni a fejlődés különböző szintjeit. A kezdeteknél, ha az első emberi csoportokról egyáltalán, mint közösségekről beszélhetünk, mindenki nagyjából azonos tevékenységet végzett, a differenciálódás először a nemek és az életkor alapján történt. Ezt követte a tevékenység szerinti elkülönülés, majd az agrártársadalmak létrejöttével kialakult az első alá-, illetve fölérendeltségi viszony (Gáldi Gábor, 2003).

Az Australopithecus volt az első, aki kifejlesztett egy primitív „csapatmunkát", elsősorban annak érdekében, hogy megtalálja a nagy állatok nyomát, lesben álljon, társaival bekerítse, majd megölje őket. Ennek az embercsoportnak sikerült olyan kultúrát teremtenie, amely már bizonyos szabadidőt feltételezett. Így tevékenysége nem csupán az alapvető, túlélést biztosító cselekvésekre (utódnemzés, alvás, vadászat, evés) korlátozódott. Shivers (1979/a) szerint ezeknek a korai hominidáknak az életstílusa biztosította a megfelelő szabadidőt a törzsi szokások gyakorlására, hiszen a szerszámok készítésével és alkalmazásával hatékonyabban tudtak dolgozni.

A Homo erectus már megtanulta használni a tüzet, tehát lakóhelye meleg volt és világos, továbbá a lobogó tűz biztonságot nyújtott a vadállatokkal szemben. Ebben a viszonylagos biztonságban a Homo erectus elődeinél több szabadidőt élvezett.

A Homo erectus új életritmust vett fel, mivel őriznie kellett a tüzet, és már nem függött olyan mértékben a nap mozgásától, világító és melegítő erejétől. Tervezhetett az esti órákra is, így több ideje maradt a rituálékra, illetve a játékokra.

A ma is létező vadászó, gyűjtögető társadalmakról nagyon sok leírás készült, melyek szemléletesen tárják elénk az adott népcsoport életmódját és szabadidős tevékenységét. Margaret Mead leírja, hogy Samoa szigetén az egyszerű társadalmakban, időben is jelentősen elkülönül a szabadidős tevékenység, mely leginkább az esti órákra korlátozódik. „Kora este a közösség gyülekezni kezd, a halászok visszatérnek a tengerről és mindenki hozzákezd az ilyenkor megszokott fő tevékenységtípusokhoz (evés, ivás), a gyerekek körjátékoznak, a közösség „vénei" tanácskoznak, a férfiak megbeszélik a másnapi terveket. Gyakori tevékenységforma még a zenélés és a táncolás is. Speciális alkalmakkor, ünnepeken és egyéb közösségi eseményeknél a rituális tevékenységeket viszont együtt végzik." (Margaret Mead, 1928)

A crô-magnoni ősember csoportokban élve vadászott, és külső megjelenésében nagyon hasonlított a mai emberhez. Egy „művész" volt, aki rajzolt, mintázott, festett és csodálatos barlangrajzokat készített. Művészetéből arra következtethetünk, hogy kultúrájával minden addigi elődjén túltett. Úgy tűnik, nagyobb intelligenciájával és nyugodtabb, biztonságosabb környezetével elődjeinél lényegesen több szabadidőt tudott teremteni magának. Kérdés, hogyan használta fel, és mi az, amit az utókor számára is hátrahagyott. Még ma is láthatók a lakóhelyein és a gyülekezőhelyein azok a gondosan kimunkált, vadászatokat ábrázoló rajzai, elefántcsont-, csont- és agyagedényei, melyek arról tanúskodnak, hogy a crô-magnoni ősember magas szintre fejlesztette ügyességét, melyhez tekintélyes mennyiségű szabadidőre volt szüksége. Ez az életforma már egy adott területhez kötötte a populációt, ami falualapítást eredményezett.

Az újkőkori ember sokkal több minden birtokában volt, mint elődei, és ezt a beszéd, a primitív írás, a művészetek, fémeszközök, agrikultúra, primitív vallási szertartások és tabuk fejlesztésére használta fel. Talán a legfontosabb, hogy az ember megtanulta az együttműködést a tevékenységek tervezésében és koordinálásában.

Ez biztosított pihenőidőt, illetve szabadidőt az első primitív „rekreációs" tevékenységekhez. (A „rekreáció" I. megjelenése.)

Őseink sokszor a legnagyobb erőfeszítéssel járó tevékenységet sem munkának fogták fel, hiszen szertartások kötelezettségének tettek eleget, amelyben a tánc, a zene, a közösségi tevékenységek és a termelőmunka szétválaszthatatlan egységet alkottak.

John Kelly (1996) az első, aki szociológiai szempontból vizsgálva megállapítja, hogy az egyszerű társadalmakban az egyes tevékenységek között nincsenek válaszfalak.

Jelenleg az egész világon kevesebb, mint negyedmillió ember, a Föld lakosságának mindössze 0,001 százaléka él elsősorban vadászatból és gyűjtögetésből.

Az ókori filozófusok véleménye szerint csak a szabadidő révén válhatunk emberré, hiszen az emberi lét azt jelenti, hogy mi magunk rendelkezünk önmagunkkal, szabadok vagyunk. Arisztotelész az elsők között elmélkedett a szabadidő lényegéről, miközben a természeti környezetet vizsgálta. Az első megállapítása az volt, hogy az elmélkedéshez, gondolkodáshoz szabadidő szükséges (érdekes, hogy a 20. századi entellektüelek, az 1950-es évek „beat nemzedéke" ugyanebben hitt). Szerinte a „ráérő idő" egyaránt magába foglalja az élvezetet, a gyönyört és a boldog életet. Mindez pedig nem az elfoglalt, hanem a ráérő idővel rendelkező emberek osztályrésze.

Az arisztotelészi demokráciával szemben Platón a szabadidőt szigorú állami ellenőrzés alá vonta, és merev szabályok közé kényszerítette. Azt tartotta, hogy az ember bábu, az istenek eszköze, játékszere, és ezért ráérő idejét saját rendeltetésének megfelelően kell eltöltenie, azaz arra kell törekednie, hogy kivívja az istenek jóindulatát (innen a sok-sok vallási ünnep áldozati szertartásainak, dalainak, körtáncainak szükségessége). Ez jellemzi a rabszolgatartó arisztokrácia érdekeit kifejező, ideális platóni államot.

Ebben az időszakban a filozófusok úgy óhajtják elérni ezt a célt, hogy teljességgel elszakítják a munkát a „ráérő idő"-től, abszolutizálva az utóbbit, ezt azonban csak a rabszolgatartó társadalom osztályszerkezete teszi lehetővé. Az ókori gondolkodók a „ráérő idő"-re alapozták a társadalom normális működését, és ilyen szemszögből szerkesztették meg az „eszményi államok" modelljeit.

A Dionüszosz-ünnepek olyan kulturális értékek kibontakozását is elősegítették, mint a mitologikus hagyományokat feldolgozó, kezdetben rögtönzött, majd tudatosan szervezett népi színjátékok, amelyek évszázadokon át döntő szerepet játszottak a színházművészet és a drámairodalom fejlődésében. A hellenizmus és a római császárkor időszakára a harci játékoktól kezdve a gyakran igen magas szintű szellemi képességeket igénylő rejtvényeken át egészen a sportversenyekig és gimnasztikus agonokig, a különböző játékoknak, szabadidős tevékenységeknek egész tárháza alakult ki. Ebben az időszakban a „rekreáció" jellegzetes ókori formájáról beszélhetünk. (A „rekreáció" II. megjelenése.)

Huizinga (1944) szerint az ókori társadalmak kultúrájában a sportversenyek és a különböző szerencsejátékok korántsem a zsákmányolás versengő ösztönének kifejeződéseként, hanem az uralkodó rétegek társas együttlétének és közösségi életének sajátos területeként jelentek meg. A különböző agonok, versenyek, szellemi és harci játékok közösségi funkciói különösen szembetűnők az ókori görög és a római demokrácia kultúrájában. Nem véletlen, hogy a szellemi és fizikai képességeket próbára tevő vetélkedők és verseny jellegű játékformák mindvégig erős szálakkal kötődtek a görög és római társadalom ünnepeihez, amelyekben közvetlenül is érvényre jutottak a közösségi érzés erősítésére irányuló törekvések. Az olümpiai versenyek idejére például még a háborúskodást is beszüntették, illetve felfüggesztették, s az itt nyert babérkoszorúkat az egyes városállamok saját győzelmükként ünnepelték, mert hitük szerint az atléták isteni kiválasztottsága a szülővárosra is dicsőséget és áldást hoz.

A görög és a római demokrácia kultúrájának versenyszerű játékformái csak a hellenizmus válságának és a Római Birodalom hanyatlásának időszakában válhattak bizonyos értelemben szórakozási formákká. Az antik kultúra pusztulását a római császárkorban rendkívül érzékletesen írja le Huizinga (1950) Homo ludens című művében. „Templomok hagyományokba dermedt, babonákkal telt kultuszok számára, csarnokok és bazilikák olyan állami és igazságszolgáltatás számára, amely a társadalom téves politikai és gazdasági berendezése közepette lassanként a kiszipolyozás és erőszak rendszerévé vált, cirkuszok és színházak véres és ledér játékok, felületes darabok számára, fürdők, inkább elpuhító, mint edző testkultúra számára, mindez együtt nem igazi jó kultúra. Mindez nagyobb részben a dicsekvésnek, hiúságnak, életélvezetnek és hírnévhajhászásnak szolgált csupán. A Római Birodalom belül üres, kivájt test volt."

A középkorban megindult a kultúra társadalmi rétegek, illetve osztályok szerinti differenciálódása, s míg az antik kultúra - a hellenizmus és a római császárság korában meghódított területek időnként jól kimutatható szellemi hatása ellenére - lényegét tekintve egységes volt, a feudális társadalmakban már elvált, s viszonylag jól elkülönült egymástól a lovagi, az udvari nemesi, a népi és a középkor vége felé kialakuló városi polgári szabadidő-kultúra. A kikapcsolódásra, „rekreációra" fordított szabadidős tevékenységek differenciálódtak. (A korai „rekreáció" III. megjelenése.)

A középkori munkatevékenységet vizsgálva könnyen kiszámíthatjuk, hogy egy átlagos kézműves a középkori Párizsban körülbelül ugyanannyi órát dolgozott egy év alatt, mint amennyit egy nyugat-európai munkás 1955 és 1970 között. A különbség nem a ledolgozott órák mennyiségében van, hanem az időbeosztás szerkezetében. A középkori munkás akkor és annyit dolgozott, amennyit kívántak tőle: mikor szükséges volt, látástól vakulásig, de máskor akár hosszabb ideig is pihent. A régi időkben csak a vásár- és ünnepnapok voltak szabályszerűen kiiktatva a munkából, de az ünnepnapok száma jóval több volt.

A középkorban a „ráérő idő" egyre inkább a vallási befolyás szférájává alakult. A hétköznapok, a szabadidő, az ünnepek, az emberi élet egészének legfőbb szervezőjévé az egyház válik. Az emberek mindennapi életét, gondolkodását sokáig kizárólag az egyház által képviselt világkép határozta meg. E szerint az embernek legfőbb célja a túlvilágra való készülés. A „dolgozzál és imádkozzál, imádkozzál és dolgozzál" jelszó uralkodóvá lesz a szabadidő értelmezése terén is. Aquinói Szent Tamás szerint a szabadidő legfontosabb célja a bölcsesség megszerzése, és közösségben töltve el időnket e téren nagyobb sikereket érhetünk el.

A humanizmus kultúrája nem csak a szabadidő tartalmát változtatta meg, hanem a rá vonatkozó nézeteket is. Az ember jogait és érdekeit hangsúlyozva a humanisták megalkották a harmonikus személyiség ideálját. Az eszmény megvalósításához a „rekreációs" tevékenységeket összekapcsolták a szabadidővel, mint az intellektuális fejlődés szférájával. Ez azonban csak a társadalom kiválasztottjaira volt érvényes. A humanista kultúra kezdettől fogva individualista jelleget öltött, s ez nagy hatást gyakorolt a későbbi burzsoá individualizmusra, amely a kapitalizmusban az életmódnak és a szabadidő felhasználásának alapjává vált.

A reneszánsz kori filozófusok közül témánkkal kapcsolatban Morus Tamás című művét emelnénk ki. Utópiában mindenféle következmények nélkül lehet a szabadidő jó részét a gyönyör „hajhászásá"-val tölteni, hiszen a legfőbb cél a boldogság állapota. Az a korábbi felfogásoktól leginkább abban tért el, hogy Morus engedélyezte az embereknek azt a szabadságot, amellyel megválaszthatják, hogy milyen tevékenységekben akarnak részt venni, illetve melyektől akarnak távol maradni. Természetesen a „valódi" társadalomban is szerettek volna az emberek nagyobb szabadságot kivívni maguknak.

Shivers (1979/b) szerint John Locke úgy vélekedett, hogy az embert mindennapi tevékenységeiben, szabadidejének eltöltésében, a saját gyönyörűsége és boldogsága utáni vágya motiválja. „Az igaz boldogság keresésének szükségszerűsége minden szabadság alapja, nincs más dolgunk tehát, mint keresni a boldogságot, mely által szabaddá válhatunk". Bármiféle gyönyört azonban Locke sem engedélyez. Azok a kikapcsolódási formák, melyekkel örömet akarunk szerezni magunknak, semmiképpen sem válhatnak szenvedélyünkké. „A szenvedélyeinken való uralkodás a megfelelő mód szabadságunk nemesítésére."

A 19. században az ipari társadalommal, a munkatársadalommal, valamint a munka új reprezentációjának, az általános mintának, a bérmunkának a megjelenésével alapozódik meg a szabadidőnek egy máig domináns paradigmája. A szabadidő egyszerűen a munka negatívja lesz, a szabadidős tevékenységek származtatott, másodlagos, kiegészítő, kompenzáló, „újratermelő" jelleget öltenek.

A burzsoázia az ipari társadalommal együtt született, az időprincípium átalakítása tehát saját elképzelésére történt, de egyáltalában nem a szabadidő „javára". A burzsoázia éthoszát a Max Weber (1982) által leírt „protestáns etika" határozta meg, mely a munkát éppenséggel szakrális jellegűvé tette. A folyamat különösen súlyos következményekkel járt a társadalmi piramis alsó rétegeinek sorsát illetően.

A 20. század elején a nagy ipari központok (London, Birmingham, Manchester) körül hajnalban és este gyalogos munkások százezreitől feketéllettek az országutak, hiszen csak gyalogosan juthattak el lakóhelyükről munkahelyükre. A „szabadidő" hosszú ideig csak álom volt számukra. Ugyanebben az időben vált véglegesen szét a munka valósága és öröme.

A gazdasági fejlődéssel a munka fokozatosan elveszti korábbi meghatározó szerepét. „A munka nemcsak objektív módon szorult háttérbe abból a helyzetből, amelyben centrális és magától értetődő élményt jelentett, hanem szubjektív értelemben is elvesztette ezt a jelentőségét." (Offe, 1984)

Ez a fordulat új távlatokat nyit a szabadidő-paradigma számára, amely szerint a munkatársadalmat a "szabadidő-civilizáció" fogja felváltani, de legalábbis új és fontosabb szerepkörhöz juttatja a szabadidőt. Az időfelosztás új szerkezete nem (vagy nem csupán) hétköznapra és ünnepre, hanem mindenekelőtt munka- és szabadidőre tagolja az órák, napok, hetek, évek sorát. A munkaidő és a szabadidő a modern ipari társadalomban különült el igazából. Az új tendenciák egyaránt kiterjedtek a társadalom alsó és felső szintjére. A polgárság felső rétegeiben olyan új „osztály" jött létre, amely szinte korlátlan szabadidővel rendelkezett. Erről szólt Thomas Veblen (1975) nagyhatású könyve, „A dologtalan osztály elmélete", amely mindmáig a szociológiai irodalom egyik legtöbbet idézett művei közé tartozik.

A gazdasági fejlődés fokozatosan kiszélesítette azoknak a középső rétegeknek a körét, amelyek egyre több szabadidővel rendelkeztek. A 20. század második felében a jóléti állam és a szociális piacgazdaság koncepciója általános elvvé tette ezt a törekvést. A lehetőség kiterjedt az ipari munkásságra is. A század elején a munkaidőt szabályozták és munkásjóléti intézkedéseket foganatosítottak. Három tényező kellett ennek bekövetkeztéhez: a technikai fejlődés, a munkásmozgalom következetes harca és a munkáltató felismerése, hogy a jól képzett, stabil, szabadidővel is rendelkező munkások eredményesebben termelnek. A munkások egészségi állapota és munkavégző képessége először válik fontossá. (A „rekreáció" IV. megjelenése.)

Meg kellett különböztetni az addig egységesen szabadnak nevezett idő két aspektusát, amelyet az idevonatkozó angolszász irodalom jobbára a free time és leisure terminusaival határoz meg. A free time az egész időmennyiség, amely legalább olyan értelemben kötetlen, hogy nem köti a munka kötelezettsége. A leisure viszont minőségileg meghatározott, az önmegvalósulás és önmegvalósítás, a szabadság és a „flow" birodalma, az igazi rekreáció! Csíkszentmihályi Mihály (1997/a) szerint különbséget tehetünk a munka szabadsága és kényszerűsége, alkotó és nem alkotó volta között a benne lelhető öröm („flow") mennyisége alapján. Elválnak egymástól a munka különböző fázisai is. Mindezek funkcionális rendszert alkotnak.

Dumazedier (1962/a) felfogásában is elkülönül egymástól a passzív és az aktív pihenés, a szórakozással és hobbyval, alkotással töltött szabadidő, az otthon és „házon kívül", továbbá az egyedül, a családdal és a különböző közösségekben végzett tevékenységre fordított idő. Kialakul az „igazán szabad" és a „félszabad idő". Utóbbi az elkerülhetetlen járulékos tevékenységekre szolgál (felkelés, lefekvés, biológiai szükségletek, a munkahelyre és onnan visszautazás, orvosi vizit, házimunka, kényszerű látogatások). Mindezek bonyolult, analitikus és hierarchikus rendszert alkotnak.

A francia szociológus szerint a szabadidőnek három funkciója van: a személyes fejlődés biztosítása, a szórakozás és a felüdülés-felépülés. Parker (1971) azt vizsgálja, hogy ez a három funkció hogyan viszonyul a munkához. A személyes fejlődés biztosítása a munkát kiterjeszti a szabadidőre, a szórakozás semleges a munkával szemben, a felüdülés pedig ellentétes vele.

Mások még részletesebb felosztást javasoltak. Kaplan (1960) szerint a szabadidő: a munka ellentétele, a kellemesség, önkéntes társadalmi munka, a szabadság pszichológiai érzékelése, kultúra, nem fontos dolgokkal való foglalkozás, játék.

Változást a munka és szabadidő modern státuszában és viszonyában csak az ipari munka társadalmi szervezésének átalakulása, a munkatársadalom válsága hoz, ezért a munka és a szabadidő viszonyának megítélése volt a legfőbb elválasztó vonal a polgári és a marxista szabadidő-elméletek közt.

Dumazedier (1962/b) „A szabadidő-szociológia aktuális kérdései" című tanulmányában így ír: „A munka és a szabadidő közti összefüggést óvatosan kell kezelni, mert gyakran nincs is meg a feltételezett kapcsolat, és ha van is, kevésbé fontos, mint más tényezők".

A szabadidővel foglalkozó marxista szociológusok úgy vélték, hogy a szabadidő haszna a továbbképzésre adott lehetőség, a tétlen pihenést egyértelműen haszontalan időtöltésnek tekintették.

A polgári szociológusok közül sokan hirdették, hogy az elidegenedett munkatevékenység mellett a kiüresedett személyiség a szabadidő-elfoglaltságok során leli meg, és tölti fel eredeti önmagát. Megfeledkeztek arról, hogy a szabadidő is manipulált, sőt az egyik legfőbb manipulációs tényező. Mills (1972) mutatott rá arra, hogy például az USA-ban a státus, a fogyasztás, a tekintély mellett a szabadidő manipulációja az az eszköz, amellyel konformista polgárokká, elégedett robotemberekké silányítják a dolgozókat. Az ő számukra a szabadidő divatos és reklámozott formái adnak kívánatos mintákat, és ezekben a keretekben nem a személyiség önkifejlődése, hanem a személyiség deformálódása következik be. Amellett, hogy lehetséges a munkaparadigma továbbélése a megnövekedett szabadidő korában, napjainkban három további modellről beszélhetünk: az „információs társadalom", a „tevékenységtársadalom" és a „szabadidő civilizáció" modelljéről. Ezek inkább kiegészítik, mintsem felváltják a megújuló munkaparadigmát, illetve különböző alternatíváit jelenítik meg.

Többen írnak arról, hogy csak kevesek találnak örömöt abban a tevékenységben, amiből meg is élnek. A „flow"-t az egyénnek máshol kell megtalálnia. Itt érvényes azonban Csíkszentmihályi (1997/b) vizsgálatainak egyik legfontosabb megállapítása, mely szerint a szabadidőben is leginkább az találja meg az önmegvalósítás örömét, aki a munkában is képes ugyanarra. Aki viszont nem, az kénytelen a pszeudo-flow különböző formáihoz menekülni.

„Korunk egyik legvégzetesebb tévedése annak állítása - írja Schumacher (1991) -, hogy az emberiség elérte a nagykorúságot. Mint mondják, a gazdag országok számára most a legfontosabb feladat a szabadidő hasznos eltöltésére nevelés, a szegény országok számára pedig a technológia átvétele." A munkaidő-csökkenés nem növeli automatikusan a szabadidőt. Az idősebb generáció ugyanis egy régebbi kulturális kód, a munkaparadigma által meghatározva szervezi és ruházza fel jelentéssel az életútját, azaz munkára, sőt, a normál munkaviszonyra szocializált, és a munkátlanságot erkölcsi megvetéssel sújtja. Generációs problémákhoz vezethet tehát a különböző éthoszok összevetése, az idősebbek leélt élete, megélt tapasztalata és a fiatalok - munkanélküliségük által is generált - munka éthoszának eltérése.

A munkaparadigmát felváltó új paradigmák közül az első az „információs társadalom" modelljére épít. Az információs társadalom „az intellektuális kreativitást virágoztatja fel". A tudás és információszerzés növekvő súlyával az anyagi és nem anyagi termelésben - ahol a termelés fogalma is megváltozik - átalakul maga az emberi munka is. Nő a szellemi munka értéke és területe, ahol a „vegyes munkák" terjedésével még a maradék fizikai munkavégzést is kiegészíti az információfeldolgozás.

Mindez a szabadidő új státusát és jegyeit alapozza meg, és átalakítja a munka és szabadidő problematikáját. A szabadidő nem a munka alól „felszabadított idővel" azonos, és lehetetlenné válik az időnek munkaidőre és szabadidőre való felosztása. Ezzel eltűnik az a probléma, hogy a munkaerőpiac diktálta verseny és az információrobbanás „követés-kényszere" miatt a kulturális elitnek csökken a szabadideje, azaz a munkaidőtől elválasztott szabadidő mennyisége, aminek következményeképpen a szabadidő-fogyasztásban immár a „tömegízlés" lesz a mértékadó és a meghatározó (Scheuch, 1976). Az említett tendencia hatására a rekreációs tevékenységek egyre inkább rétegspecifikussá válnak. (A rekreáció V. megjelenése.)

A szabadidőt így három részre oszthatjuk: Az első a pihenőidő, a szó hagyományos értelme, a pihenés és a játék azonban nem lesz elégséges, hogy kitöltsük a jövőben bőségesen rendelkezésünkre álló szabadidőt. A szabadidő második része tartalmazza majd a tanulást. Másként fogalmazva, egyre több ember fogja szabadidejét a rendszertudományok és a számítógépek használatával tölteni, hogy alkalmazkodjon az információs korszakhoz. A szabadidő harmadik része a jobb társadalmi életet szolgálja majd, illetve a társadalmi tevékenységre vonatkozó információgyűjtést és -elemzést, valamint jövőtervek és elképzelések kialakítását (Masuda, 1988).

De Grazia (1962) szerint a leisure és a free time szinte két különböző világban létezik. Mindenkinek lehet szabadideje, de nem mindenkinek lehet leisure-je. A szabadidő a demokrácia eszméi közé tartozik, és mint ilyen megvalósítható. A leisure azonban nem valósítható meg tökéletesen, inkább eszmény. Voltaképpen egy létezésmód, amit kevesen kívánnak és még kevesebben érnek el.

Az otthoni munka terjedésével, a házimunka értékének növekvő elismerésével felfigyelnek arra, hogy mennyire nehéz elméletileg is tisztázni, mikor és kinek a számára jelent például a főzés vagy a gyermekgondozás munkát vagy szabadidőt, vagy mindkettőt. A munkával és a szabadidővel kapcsolatos régi sztereotípiák a női életvitel komplexitása miatt már nem működnek. Nemcsak arról van szó, hogy a szabadidő révén megszerezhető társadalmi és személyes többlet „visszaáramlik" a munkaszférába, vagy a szabadidő behatol a munkaidőbe, hanem arról is, hogy a szabadidős tevékenység önálló értékké válik.

Gerson és társai (1989) szabadidő-filozófiákat tárgyaló munkájukban, az USA-ban öt jellegzetes irányzatot elemeznek, melyek a következők:

A humanista szerint a szabadidő eltöltésében az emberi érzések dominálnak, melyek lehetnek kellemesek, de fájdalmasak is, és egyetlen értékmérőjük a tevékenység által kiváltott érzés. Az irányzat öncélúnak tekinthető, mert az eredményt nem tartja fontosnak, csak az érzés, az élvezet nyújtása számít.

A terapeuta-elmélet a humanista ellentéte, ugyanis az eredményt tekinti elsődlegesnek, vagyis itt a kikapcsolódás, a rekreáció a magasabb célok elérésének eszköze, pl. tanulás, pszichikai, fizikai fittség elérése.

A quantitatív álláspontot képviselők a napot szisztematikusan, időegységekre osztják fel, és úgy alakítják, hogy a munka mellett a rekreáció, illetve a szabadidős tevékenységek is helyet kapjanak. A munkát és a szabadidőt mint egymást kiegészítő tevékenységeknek tekintik, csak az arányokat kell jól meghatározni.

A szociológiai nézőpontú filozófiai irányzat a társadalom és a szabadidős tevékenységek közötti viszonyt vizsgálva megállapítja, hogy mindkettő hatással van egymásra. A kötelezővel szemben hangsúlyozza, hogy az önkéntes részvétel pozitív hatással van a társadalomra (társadalmi munka), ugyanakkor a társadalom bizonyos szabadidős szokásokat erőltet rá az egyénre.

Egzisztencialista iskola a '60-as években alakult, és azt hirdeti, hogy a szabadidő arra való, hogy az egyén különböző helyzetekben kipróbálhassa képességeit. Természetesen az irányzatokat nehéz különválasztani, illetve a különböző embereket egy-egy irányzatba besorolni, hiszen az egyén szabadidő filozófiáját egyik sem fejezi ki egyértelműen.

A 20. században a kutatók többféle nézőpontból közelítették meg a szabadidőben végzett sporttevékenységeket. Norbert Elias és Eric Dunning (1984) szerint a sport olyan szabadidős elfoglaltság, amelytől az ember kellemes izgalomba jön, és amely kizökkenti a hétköznapok egyhangúságából. Ezért a mindennapok megszokásától eltérő elfoglaltság iránti igény univerzális. A városi-ipari társadalmakban azonban kialakult egy, a többpólusú kényszer és ellenőrzési rendszer, melyben a társadalom tagjainak a hétköznapok (munka) során az érzelmeiket szoros korlátok közé kell szorítaniuk. A következmény az, hogy ezekben a társadalmakban különösen erős az igény az olyan mindennapi kerékvágástól eltérő szabadidős elfoglaltságok iránt, mint amilyen a rekreációs céllal űzött sport. Az úgynevezett látványsport tehát a társadalomnak egy olyan szigete, ahol a játékosok és a nézők kellemes izgalmi állapota társadalmilag csak részben korlátozott és ellenőrzött formában alakul ki.

A hagyományos vallásos kultúrát egyre jobban kiszorította a modern anyagelvű, pénzre és sikerre alapozó kultúra. Egyre többen veszítik el az előző kultúrákba vetett hitüket és vágyakoznak egy szebb és jobb világnézet után. Napjainkban körvonalazódott egy új, kreatív, posztmodern kultúra, melynek legfontosabb ismérvei a következők.

az anyagi javak mellett, értelmünket és érzelmünket is megbecsülik (ész és szív),

a média (tájékoztatás) ne csak az anyagiakra és az apró, felszínes részletekre figyeljen,

kiábrándulás a pénzcsinálásból, a pozícióharcból, a társadalmi egyenlőtlenségekből, a hedonizmusból és a cinizmusból,

a fenntartható fejlődés támogatása, az ökológiai szempontok előtérbe helyezése,

életmódváltás kell (a természet szent és sérthetetlen, az emberi kapcsolatok fontosak, fellépés az erőszak minden formája ellen stb.),

spirituális elkötelezettség, a test, a szellem és a lélek összhangja (Takács, 2005).

A versenysport alapvetően ellentmondásos sajátossága az is, hogy két, vagy több csapatnak, illetve játékosnak a győzelemért folytatott küzdelme teszi azt alkalmassá arra, hogy a kollektív identitás fókuszává váljon. Ez azt jelenti, hogy a sport - a legkülönbözőbb, például városi, megyei, vagy országos szinten - alkalmas a csoportidentitás, pontosabban „belső csoport" és „külső csoport" avagy „mi csoport" és „ők csoport" formálására.

A sporttevékenységek társadalmi osztályok, illetve osztálycsoportok közötti megoszlását magyarázni kívánó elméleteknek természetesen figyelembe kell venniük azokat a tényezőket, amelyek pozitívan, vagy negatívan befolyásolják a sportolást. Ezek közül a legfontosabb a szabadidő és a sportágtól függően többé-kevésbé nélkülözhetetlen gazdasági, és kulturális tőke. Elszalasztjuk azonban a lényeget, ha nem vesszük figyelembe azt, hogy az egyes osztályok, illetve azok csoportjai milyen funkciót és értelmet tulajdonítanak a különböző sporttevékenységeknek (Pierre Bourdieu, 1978/a).

Az észlelt hasznokkal kapcsolatban Defrance (1976) meggyőzően mutatja be, hogy a testedzés célja lehet a látványosan izmos, de az egészséges test kialakítása is. Előbbi munkásosztálybeli igény és például body-buildinggel érhető el, utóbbi viszont inkább polgári szükséglet és lényegében egészségmegőrző testmozgással elégíthető ki.

Az osztályhabitus határozza meg azt is, hogy milyen értelmet tulajdonítunk a sportnak és azt is, hogy a sportolásból milyen hasznokra számítunk. Ezek közé tartozik nem utolsósorban az a társadalmi haszon is, amely a társadalmi osztályok közötti egyenlőtlenség miatt megkülönböztető különleges értékkel bíró sportágak űzéséből származik. (pl. golf, vitorlázás stb.) A szabadidős aktivitásokban való részvétel nem véletlenszerű, hanem szorosan összefügg a társadalmi rétegződésben elfoglalt hellyel, azaz a részvételi lehetőségeknek korlátai vannak, és ez okozza az egyenlőtlenségeket (Best, 2010).

Röviden, a sportból elvárt „lényegi", testi hasznokon túl - amelyek akár ténylegesek, akár csak képzeltek -, azzal a társadalmi haszonnal is számolnunk kell, amely minden olyan esetben jelentkezik, amikor különböző társadalmi osztályok eltérően érzékelik és értékelik a számukra egyébként nem azonos eséllyel elérhető tevékenységek hasznosságát.

Pierre Bourdieu (1978/b) véleménye az, hogy a gyakorlatban a kondíció megőrzése többé-kevésbé mindig összefonódik egy esztétikai funkcióval is. Kétségtelen, hogy a szellemi foglalkozásúak és az üzleti burzsoázia körében a sport egészségmegőrző és esztétikai funkcióihoz társadalmi szerepek is kapcsolódnak; a sportnak megvan a helye a társadalmi érintkezések - fogadások, vacsorák, partyk -, az „érdek és anyagi ellenszolgáltatás nélkül űzött" tevékenységek sorában, amelyek lehetővé teszik a társadalmi tőke felhalmozását.

Más értelemben Takács Ferenc (1999) a testkultúra átfogó koncepciójából indul ki, és felhívja a figyelmet arra, hogy az első polgári sportszociológusok (pl. Risse) a 20. század első évtizedeiben a sportot, mint „kultúrfaktort" szembeállították az elembertelenedett technikai civilizációval (lásd: gentlemansport). A professzionista sport előretörésével azonban később a sport elvesztette ezt a vélt pozitívumát, így kiesett a kultúra köréből és egyértelműen az „elfajult" civilizáció területére került át, mint alantas tevékenység, afféle „lesüllyedt kultúrjó" (versunkenes Kulturgut) lett belőle.

Az utóbbi időkben tudományosan elfogadottabb az a koncepció, amely a kultúrát és a civilizációt nem egymást kizáró ellentétként kezeli, hanem végső soron egylényegűnek tekinti, hangsúlyozván szoros kölcsönhatásukat és sokféleségüket, amelyből szükségszerűen következik, hogy bizonyos kultúrákban kialakult civilizáció újabb kultúrák alapjául szolgálhat és fordítva. Ez - mutatis mutandis - érvényes a testkultúrára is. Gondoljuk csak végig a „civilizálódott" sport újabb és újabb sportágakat teremt (pl. gördeszka, szörf, snowboard, BMX, jégvitorlázás stb.), ezek viszont egy alapjaiban más karakterű „testkultúrát" eredményeznek, amelyben ad absurdum az is benne rejlik, hogy manapság virtuálisan (komputeren) le lehet játszani egy-egy sportversenyt úgy, hogy föl sem kelünk a székből. Ez valójában már „testetlen" kultúra, vagyis virtuális sport, mely komoly veszélyt jelenthet az egészségre, ezért fontos lenne, hogy a „digitális" játékok és sportok „kulturálódjanak", vagyis megfelelő helyre kerüljenek a szabadidő-eltöltési szokások között.

A hatvanas évek paradigmáját a „jóléti állam" névvel szokás jelölni, amelyben - kissé leegyszerűsítve - az emberek kétharmada viszonylag jól élt. Ezeket a társadalmi alakulatokat a stabilitás, a minimális infláció, a korlátlan fogyasztások és a plurális demokrácia fémjelezte. A tékozlóan fogyasztó társadalmaknak már a korai szakaszában kiderült, hogy a testkulturális értékek ebben a rendszerben sem kerülnek a helyükre, sőt a „civilizáció" eszeveszett növekedésével párhuzamosan tovább romlottak az egészséges testiség esélyei. Azt, ahogy felszínre kerültek a jóléti államok látens ellentmondásai és belső feszültségei látványossá váltak, a tanulási idő megnövekedett, az eltartottak száma nőtt, a társadalom elöregedett, valamint nőtt a munkanélküliek aránya is. Nyilvánvaló lett, hogy ebben a struktúrában sem lehet megoldani az emberek (tömeges!) testkulturális igényeinek optimális kezelését. Kiderült, hogy a fogyasztói (jóléti) társadalmakban élők 20%-a rendelkezik az anyagi javak több mint 80%-ával, míg a másik póluson növekszik a munkanélküliek, a hajléktalanok száma, akiknek lyukas „szociális hálóját" egyre több pénzzel sem lehet teljesen „befoltozni". Az utóbbiak esetében aligha lehet értékelhető testkulturális gyakorlatról beszélni, a jólét felső fokán élők pedig megteremtették a testkultúrának (a test karbantartásának) egy sajátos szurrogátumát. A par excellence testkultúra helyére ugyanis betüremkedett annak szupermodern pótléka (pl. kozmetika, szolárium, csontkovácsok, plasztikai sebészet stb.).

A jólétben (túlfogyasztói társadalomban) elhízott tehetős polgárok számára agyonreklámozott diétákat ajánlanak, miközben a testmozgást elhanyagolják, vagy legfeljebb vibrátoros fogyasztógéppel pótolják. A teljesítményorientált társadalmak egyértelműen individuális értékeket preferálnak és személyiségközpontúak, azt hirdetik, hogy az élet arra való, hogy a vállalkozó szelleműek kihasználják, akiket csupán a pragmatikus üzlet érdekel, persze mindaddig, amíg el nem vesztik az egészségüket. Innentől kezdve aztán arra költik pénzüket, hogy fizikumukat, pszichoszomatikus harmóniájukat valahogy visszaállítsák.

A fizikai rekreáció történetének vizsgálata során Kovács Tamás (1998) megállapítja, hogy az iparosítás és az urbanizáció káros hatásainak felismerése, illetve ellensúlyozási szándéka parképítési lázat eredményezett a nagyvárosokban a 19. század vége felé (London, Berlin, Bécs, Budapest, Chicago, New York stb.).

Az USA-ban 1935-ben létrehozták a Central Council of Physical Recreation-t, ami a világ első hivatalos rekreációs szervezete.

A II. világháborút követően a kiteljesedő tudományos- és technikai forradalom az urbanizációval és a motorizáció explozív terjedésével együtthatva a „jóléti országok" népességének riasztó egészségromlását eredményezték. Az Amerikai Egyesült Államokban például az ötvenes években több áldozatot szedett az infarktus, mint amennyi a II. világháborús emberveszteségük volt. A koreai háború után nyilvánosságra hozott erőnléti vizsgálatok csapnivaló eredményei az egész amerikai közvéleményt megdöbbentették. Eisenhower, az USA akkori elnöke 1956-ban fittségi konferenciát hívott össze, amelyen erőnléti offenzívát hirdettek meg, elsősorban az ülő életmód, a közlekedési elpuhultság és az akkor divatos ifjúsági pinceklubok egészségtelen szokásai ellen (Gáldi Gábor - Kovács Tamás, 1991).

A legjelentősebb sportrekreációs nemzetközi szervezet napjainkban az International Sport for All Federation. A szervezet alapdokumentumát az Európa Tanács 1975-ben Brüsszelben tette közzé. European Sport for All Charter címen, amiben a lakosság rendszeres fizikai aktivitásának, sportolásának fontosságát rögzítették.

A hetvenes évektől kezdve a jóléti országokban egyre inkább megfogalmazódtak a korábban említett problémák; a művészek egyre nyíltabban hirdették kifogásaikat, megteremtve ezzel egy „ellenkultúrát", amelyet posztmodern irányzatnak nevezünk.

Az életkori meghatározottság mellett a nemi hovatartozás is jelentős hatást gyakorol a sportolási szokásokra. Empirikus vizsgálatok eredményei újra és újra felhívják a figyelmet a lányok hátrányos helyzetére, különösen serdülő korban. A különbségeket a testedzés rendszerességében, illetve a nagy erőkifejtést igénylő nehéz fárasztó aktivitási formában figyelhetjük meg. Ezek az eltérések kapcsolatba hozhatók a fiúk és lányok eltérő sportmotivációjával, miszerint a lányokra sokkal inkább jellemző, hogy azért sportolnak, hogy csinosak, egészségesek legyenek, míg a fiúk gyakran a versenyzés kedvéért, erejük demonstrálásáért, illetve a győzelemre való törekvés kedvéért edzenek (Pikó - Keresztes, 2007).

A 19-20. század súlyos katasztrófákkal, ellentmondásokkal nehezített történelmében a ritka sikertörténetek egyike a modern sport kialakulása, az olimpiai mozgalomnak a századon átívelő töretlen fejlődése. Az új évezred első évtizedei az összegzés és a jövőkép felvázolásának ideje a testkultúra területén is. A legfontosabb üzenet, hogy a sport az urbanizált, civilizált, fejlett világban kevesek kedvteléséből sokak szabadidős tevékenységévé vált.

A tudományos-technikai fejlődés révén megvalósult nagyvárosi életforma kialakulásával kezelhetővé vált a demográfiai robbanás, többen és tovább élhetnek a földön. De ez az urbanizáció jellegzetesen Janus-arcú, látványos pozitívumai mellett súlyosak a gondok is. Ezek egyike az inaktivitás, a mozgásszegény életmód. Valójában azonban nem az urbanizáció a hibás, hanem mindig az eszközeivel nem jól gazdálkodó ember. Hiszen a modern sport kialakításával az urbanizációban megteremtődött a mozgásszegény életmód kompenzálásának a lehetősége. Az értékválsággal küzdő, megújult értékrendet igénylő ezredvégi társadalom számára a testkultúra és a mentálhigiéné kapcsolatrendszere ígér távlatokat, ad választ a „Miért épp a sport jelenthet kitörést?" kérdésre. A testileg-lelkileg nemcsak egészséges, hanem edzett, fejlett alkalmazkodóképességű, tehervállaló, teherbíró autonóm ember a holnap ideálja. A sport a teljes személyiséget, a testi-lelki egészséget fejleszti, érintve a bio-pszicho-szociális lény összetevőit.

Kitüntetett jelentőségű az iskolai, ifjúsági sport, mert a növekedés, érés intenzív biológiai folyamatai igénylik a rendszeres testedzést. Megfelelő terhelés, fizikai aktivitás nélkül fiataljaink elmaradnak genetikailag meghatározott esélyeiktől, ami később nem pótolható. Azt tudjuk felnőtt korban regenerálni - az a teljesítőképesség határolja be a keringési, légzési teljesítményünket -, amivel a növekedés befejezésekor, 18-22 éves korban rendelkezünk (Frenkl Róbert, 1999). Ennek megfelelően a rekreációs céllal űzött sport a legfontosabb hatású a gyermekek, a serdülők, az ifjak szocializációjában. A helyesen értelmezett, irányított sport többek között a siker „viselésére" és kudarctűrésre, tehervállalásra, egymás megbecsülésére, szolidaritásra, felelősségre, konfliktuskezelésre nevel. A tudományos-technikai fejlődés révén megvalósult nagyvárosi életforma kialakulásával kezelhetővé vált a demográfiai robbanás, többen és tovább élhetnek a földön.

A szabadidővel, rekreációval kapcsolatos fogalmaknak a mai magyar társadalomban még nem mindig egységes az értelmezésük, bár a szakemberek körében ez egyre kevesebb problémát okoz. A fogalmak egzakt használata szempontjából szükséges az egyes kategóriákat több oldalról is megvizsgálni.

Sports for All - Mindenki Sportja
A nyugati országokban hosszú ideje használják a „Sport for All" kifejezést, hazánkban még meglehetősen ritkán hallható, éppen ezért sokak számára nem pontosan értelmezhető e fogalom. Nem célunk bemutatni és még kevésbé megoldani azt a több évtizedes terminológiai vitát, amely e mozgalom elnevezését övezi. Mindössze egy potenciálisan jól alkalmazható koncepciót mutatunk be, mely szerint először is érdemes kihangsúlyozni, hogy mi nem tartozik bele a hosszas próbálkozások után megfelelő magyar elnevezést kapott „Mindenki Sportjába". Egyértelműen nem sorolható ide a professzionális versenysport és nem is a sport informális szektorát értjük alatta. Továbbá nem szűkíthetjük le a fogalmat, - ahogy ezt sajnos Magyarországon gyakran megteszik - a szervezeti és szervezett kereteken kívül zajló sporttevékenységre és az egyének, illetve informális csoportok által önállóan gyakorolt sportaktivitásra. Az utóbbi természetesen fontos részét képezi a „Mindenki Sportjának", de értelmezésünk szerint az intézményesített és szervezett versenysport tisztán amatőr változata is ide sorolható (Földesiné - Gáldiné, 2008).

A rekreáció nemzetközi értelmezésben a szabadidő-eltöltés kultúrája, ezen belül a jó közérzet, a jól-érzés, a jól-lét megteremtése. Eszközül természetesen a rekreáció sok mindent felhasználhat, így a sportot is. Érdemes a szabadidőt az ún. időmérleg-vizsgálatokban használt terminológia alapján a társadalmilag kötött tevékenységeken (munka, tanulás, a hozzá tartozó utazás), valamint a fiziológiai szükségletek (alvás, étkezés, személyi higiéné) kielégítésén túl fennmaradó, szabad felhasználású időmennyiségként értelmezni. Eltöltési módja jellemző az emberre, tehát értékhordozó. A rekreáció célja az ember egészségének megszilárdítása, megújítása, harmonikus életvitel kialakítása, az optimális szellemi és fizikai teljesítőképesség állandósítása a szabadidő hasznos eltöltése által. Így a rekreációs tevékenység célja szerint lehet pihenés, kulturálódás, fitness, azonban eredményoldali célkitűzése a tartalmasan megélt minőségi élet.

Az Enciklopédia Britannica a rekreáció címszó alatt 628 szócikket sorol fel. A hazai irodalomban találkozhatunk még Kovács (2002), Dobozy - Jakabházy (1992), Szabó (2002), Fritz (2006) és Gáldi (2003) rekreációs meghatározásaival.

Az egészség a World Health Organization (WHO) meghatározása szerint a teljes testi, szellemi, és szociális jólét állapota, nem csupán a betegség, illetve a testi nyomorúság hiánya. A fitness az egészségi állapot egy megemelt szintje, az optimális fizikai és pszichikai működési harmóniát, szociális alkalmazkodóképességet jelent, egyszersmind állapot, mozgalom, életforma. A fizikai rekreáció ennek elérését célozza, a fittség pedig a fitness fogalmából az állapotot és a célt jelenti. A rekreációs sport az angolszász országokban mindenféle rekreációs céllal űzött fizikai aktivitást jelenti. Magyarországon a testgyakorlat fogalma alatt nem minden esetben értünk sporttevékenységet, azaz valamely sportág űzését. Az egészségsport fogalom főleg Nyugat-Európában terjedt el, és az egészségi állapot javítása, illetve megőrzése, a betegségek megelőzése céljából végzett rendszeres testedzést jelent. A sport 1997-ig meghatározott szabályok szerinti, időtöltésként vagy versenyszerűen végzett testgyakorlatokra épülő tevékenységet feltételezett. Az 1997-es Európai Sport Charta 2. cikkelye szerint a sport minden olyan fizikai tevékenység, amely esetenként vagy szervezett formában a fizikai és szellemi erőnlét fejlesztését szolgálja, társadalmi kapcsolatok teremtése, vagy különböző szintű versenyeken eredmények elérése céljából. A sport tehát társadalmi jelenség, a testkultúra része. A sportot űzők célja szerint lehet iskolai sport, diáksport, gyermeksport, munkahelyi sport, családi sport, idősek sportja, szünidei sport, sportturizmus, fogyatékosok sportja, egészségsport, szabadidősport, versenysport, élsport. Az egyes tevékenységek, testgyakorlatok kizárólag művelésük célja szerint minősíthetők, ezért szabadidősportokról nem beszélhetünk egyértelműen (Kovács Tamás, 2000). Hiszen például a teniszt nemzetközi szinten profik űzik, és ez a foglalkozásuk, de a különböző osztályokban versenyző amatőrök célja is más, mint a szabadidejükben szórakozásként, kikapcsolódásként ütögető játékosoké.

Érdemes a sport eddig kevésbé ismert területét, a szabadidősportot jobban megvizsgálni, mely a pártállami tömegsport szinonimájaként alakult ki. Ez olyan sporttevékenység, melyet szabadidőben kikapcsolódás, felfrissülés illetve egészségünk megóvása, teljesítőképességünk megőrzése vagy növelése céljából végzünk, melyben a szabadidő némileg félrevezető fogalom, hiszen a professzionalista kivételével mindenki szabadidejében sportol. A már említett tömegsport a két világháború közötti időszak fogalma, ahol a baloldali mozgalmak egyik törekvéseként jelenik meg, mellyel azt akarták kifejezni, hogy a sport nemcsak a kiváltságosoké.

Napjaink gyakorlatában a sport területeinek osztályozása rendszerint a tevékenység mozgásanyagának, céljainak, szintereinek és/vagy szereplői mentális, illetve fizikai képességei alapján történik. Számos felosztás van forgalomban, mert egyrészt a korábbi egyértelmű kategóriák tartalma mára módosult, alkalmasint összemosódott (például amatőr sport - hivatásos sport), másrészt a kategorizálásban a sport nemzetközi jellege ellenére jelentős szerepet játszik a sokszínű kulturális örökség, a nemzeti hagyomány, valamint annak meghaladása. Magyarországon például - a nemzetközi életben használatos „Sport for All" mintájára - kezdik „Mindenki Sportjának" nevezni azt a lakossági sportot, amit az 1950-es és 1960-as években tömegsportnak, az 1970-es és 1980-as években szabadidősportnak, majd rekreációs sportnak hívtak, és gyakran még az is vita tárgya, hogy egyáltalán sportol-e az, aki nem sportágat űz (Földesiné - Gál - Dóczi, 2010). Az eligazodáshoz némi támpontot jelenthet, hogy a 2007. május 30-án a Magyar Országgyűlés által elfogadott Sport XXI. Nemzeti Sportstratégia a sport alábbi területei között tesz különbséget: versenysport, szabadidősport, iskolai diáksport, egyetemi-főiskolai sport, fogyatékosok sportja (Sport XXI. Nemzeti Sportstratégia, 2007).

A történelmi fejlődés eltérő időszakaiban az egyes társadalmi csoportok más-más szabadidős tevékenységformákat preferáltak a civilizációs fejlődés negatívumainak ellensúlyozására. A különböző irányzatokat nem az igénybevett eszközök alapján, hanem a felhasználó célja szerint differenciáljuk.

Csak a 1940-50-es évektől beszélhetünk konkrét irányzatokról, melyek különböző demográfiai, politikai és gazdasági változások hatására alakultak ki. (A rekreáció VI. megjelenése.) Az irányzatokra - amelyekben a cél- és eszközrendszer, a korosztályos tagozódás és a preferencia-sorrend többször módosult - a II. világháború utáni jóléti államokban az 1970-es évek végétől zajló információs forradalom és az ezredfordulóra uralkodóvá váló globalizáció hatottak a leginkább.

A fizikai rekreáció ennek megfelelően egyrészt a kor szükségleteinek, másrészt a divat elvárásainak és az irányító szakemberek felkészültségének, beállítottságának megfelelően három jellegzetes irányban fejlődött. Ezek a természetbe vágyódást (outdoor), az egészség-indíttatást (fitness, wellness) és az élménykeresést (extrém, fun, kaland) fejezték ki (Kovács Tamás, 2004/a).

Az irányzatot a természettől való eltávolodás kényszere, valamint a szabad levegőn végzett mozgás iránti nosztalgia váltotta ki, amely tulajdonképpen az urbanizált lakóhelyektől való menekülést is jelentette.

A munkahelyi rekreáció szorosan összekapcsolódik a munkahelyi egészségfejlesztéssel. Célja nem csak az, hogy feltárja, majd kiküszöbölje a munkavállalók egészségére káros tényezőket, s ily módon megelőzze az egészség romlását, vagyis a betegség kialakulását, hanem a munkavállalót próbálja meg bevonni önmaga egészségi állapotának alakításába. Az egészségfejlesztés ehhez kíván egyre szélesebb körű segítséget nyújtani, alapul véve a folyton változó igényeket és szakmai hátteret (Fritz, 2004).

Eszközei egyrészt a természetben végzett valamennyi rekreációs célú (pl. séta, kirándulás, sífutás, téli túrázás, evezés stb.), másrészt a különböző kertészkedés jellegű tevékenységek, illetve az erdőkben, mezőkön való gyűjtögetés. Lényeges, hogy ezek nem megélhetési indíttatásból, hanem kikapcsolódásként valósuljanak meg. Az outdoor irányzat legfőbb célközönsége a kezdetekben a fiatal felnőttekből állt, majd egyre inkább eltolódott az érett felnőtt és az idős korosztály irányába.

A városiasodással az outdoor rekreáció kialakulását követően az egészségi állapottal kapcsolatosan egyre több riasztó adat kerül nyilvánosságra. A civilizációs ártalmak (környezetünk romlása, stressz, túlfogyasztás stb.) következtében rohamosan nő az úgynevezett civilizációs betegségekben (szív- és érrendszeri, daganatos, mozgásszervi, idegrendszeri) szenvedők aránya. Ezek hatására terjedt el a fejlett országokban az egészségmegőrző rekreáció és annak irányzatai.

A wellness európai gyökerei, a wellness atyjának tartott Sebastian Kneipp (1821-1897) nevéhez köthetők. Egy dél-németországi kolostor élén, papi hivatásának gyakorlása mellett az egészséges életmód elveinek kimunkálásán fáradozott. A Kneipp-i filozófia alappillérei a következők:

Napjainkban a Kneipp-kúra lényegeként a hideg-melegvizes kezelés kombinációit alkalmazzák.

A wellness átfogó értelemben foglalkozik az ember egészségével, feltételezve, hogy az egyén önmaga is aktívan részt vesz annak megőrzésében, nemcsak a betegségek megelőzésével, hanem pszichés állapotának és értelmi képességeinek egyensúlyban tartásával is. Életmódváltás révén alakulhat ki egy harmonikus, az egészség holisztikus felfogását tükröző tevékenységrendszer. A wellness, az újonnan kialakított életstílus, a fentiek alapján a test és lélek kényeztetésének, az életörömnek kiemelt figyelmet szán és ennek szolgálatába állítja mindazokat az eljárásokat, amelyek révén az egyén tudatosabban tudja élni és átélni életét. Így szerepelhet programjában: szépségkezelés, masszázs, meditáció, relaxáció, jóga, Tai Chi, sportprogramok, egészséges táplálkozás, egészséges anyagok használata, valamint a stresszhelyzetek tudatos kezelése.

Célközönsége elsősorban a felnőtt korosztály, de kialakítottak wellness-oázisokat az idősebb korosztályoknak is.

Az irányzat a résztvevők számára elsősorban azért jelenthet élményt, mert valamilyen értelemben (fizikai, pszichikai, akarati) kihívást jelent, valódi vagy vélt veszély átélésével. Az utóbbi évtizedekben azért vált különösen népszerűvé, mert a munkahelyi teljesítménykényszertől, a gépies élettől menekülni vágyóknak nyújtott lehetőséget arra, hogy a mindennapi monotónia világából, ha csupán rövid időre is, de kiszabadulhassanak. Célközönsége a fiatalok és a fiatal felnőttek, akik sokszor egy ún. szubkultúrát alkotnak a csoportra jellemző viselkedésformával és külsőségekkel (hajviselet, öltözködés, zene stb.). Irányzatai az extrémsportok, a „fun" sportok, a kalandsportok, és a teljesítményelvű rekreáció.

Szokás kalandturizmusról is beszélni, hiszen kalandot csak a megszokott életvitelhez, környezethez képest jelent, mely főleg turisztikai tevékenység során valósul meg. Különös élmény lehet pl. a sátorban alvás, az éjszakai horgászat vagy a veszélyes tengerszakaszon való búvárkodás. Nagyon fontos ilyen túra alkalmával a képzett vezető, aki ismeri és képes betartatni a biztonsági és környezetvédelmi előírásokat.

Célközönsége főleg a fiatalok és fiatal felnőttek, de egyre inkább az idősebb korosztályt is vonzzák a kalandtúrák.

Az egyes országokban ezt az irányzatot a rekreációs célból sportolók csak igen kis százalékban képviselik, hiszen rendkívüli előképzettséget, kondíciót feltételez. Egyoldalú megjelenését és eluralkodását hazánkban az élsport privilegizált helyzete és fejlődése, valamint a sportirányítás nem megfelelő szakmai hozzáértése okozta. Természetesen ennek az irányzatnak is megvan a helye a szabadidős tevékenységek színes palettáján, de csak a kivételesen jó edzettségi állapotban lévők számára. Jó példája ennek az irányzatnak a triatlon. Célközönsége a fiatalok és fiatal felnőttek, valamint az egykor intenzíven sportoló középkorú felnőttek (lásd 1. számú táblázat).
5.1. táblázat - Rekreációs irányzatok
Valójában a rekreáció minden irányzata egy egészségesebb, fittebb állapotot céloz meg, a legkülönbözőbb eszközökkel és helyszíneken. Érdemes kiemelnünk Cooper munkásságán keresztül egy olyan példát, amely az egészség holisztikus felfogásának előfutáraként fogható fel.

A rekreáció legújabb kori történetéből, illetve irányzataiból kiemelkedik a Cooper-i tökéletes közérzet programja. Dr. Kenneth H. Cooper a Texas állambeli Aerobics Centerben páciensek ezreit tesztelve írta le vizsgálatának eredményeit. Szerinte működési harmóniánkat, egyensúlyunkat a „se-túl-sokat, se-túl-keveset elvre építve elsősorban három területen kell megvalósítani ahhoz, hogy létrejöjjön a „tökéletes közérzet". E három terület az aerob testgyakorlás, a Pozitív Étkezési Terv (P.É.T.) és az érzelmi egyensúly. A tökéletes közérzet nyújtotta előnyökből a teljesség igénye nélkül is érdemes kiemelni a legfontosabbakat, úgymint a több élvezhető és aktív szabadidő, a jobb emésztés, erősebb csontrendszer, a nyugodtabb alvás, a fokozottabb koncentrálóképesség és nagyobb kitartás munkavégzéskor, a nagyobb önbizalom, önbecsülés, a stresszhelyzetek kezelésének fokozottabb képessége és a mentális problémák hiánya vagy alacsonyabb szintje.

Ezek a tényezők mind ahhoz vezetnek, hogy az egyén nagyobb energiával rendelkezik, produktívabb lesz, melyet a munkavégzéstől kezdve a családi életen keresztül a társadalmi élet számos területén is kamatoztathat. Szintén a tökéletes közérzet nyeresége nemcsak a testsúly hatékonyabb szabályozhatósága révén a vonzóbb alak, az előnyösebb megjelenés, de az öregedési folyamat lelassulása is.

Az „aerob" kifejezés „levegőben élést", vagy oxigénhasznosítást jelent. Az aerob testgyakorlás alatt oxigén jelenlétében végbemenő izommunkát, energia-leadást értünk, mikor a légzéssel felvett oxigén a vérrel eljutva az izomsejtekhez, segíti a mozgást. Aerob edzésnek számít minden, hosszabb időn át, nagyjából egyenletes tempóban végzett, alacsony intenzitású mozgás, mint például a tempós séta, a futás, a kerékpározás, az evezés, vagy az úszás. A viszonylag hosszabb idő hetente legalább 3-4 alkalommal egyszerre 30 percnyi mozgást jelent. Ennyi idő szükséges ahhoz, hogy a szervezet a zsírból is elkezdjen energiát nyerni a megfelelő oxigénmennyiség felvétele mellett. Az aerob gyakorlatok általában olyan állóképességi tevékenységek, amelyek nem igényelnek túl nagy sebességet. Cooper külön hangsúlyozta, hogy jobb, ha az egyén hosszú, lassú iramú távokat (LSD - Long Slow Distances) tesz meg, mintha rövid ideig tartó, gyors, robbanékony futást végez.

Szervezetünk a mozgásra, terhelésre alkalmazkodással válaszol. Az aerob gyakorlás következtében kedvező változások állnak be a tüdőben, a szívben és a keringési rendszerben. A szív és a keringési rendszer alkalmazkodik leggyorsabban a rendszeres mozgáshoz. Néhány hét vagy hónap elegendő az adaptációhoz és hogy ez meddig tart, nagymértékben függ a genetikai tényezőktől is. Az edzések abbahagyása után a pozitív változások rövid idő alatt visszafejlődnek.

Itt kell megemlítenünk az 1970-es években létrejött Viktória-deklarációt, amely a szívegészség alapelveit 4 pontban határozta meg:

A szív alkalmazkodása (centrális adaptáció) alatt azt értjük, hogy a szívizom hatásfoka javul, több vért tud a keringésbe juttatni. Edzés hatására a szív vérellátása is jobb lesz.

A keringés alkalmazkodása (perifériás adaptáció) azt jelenti, hogy javul a maximális oxigénfelvevő képesség, így szerveink, izmaink több oxigént képesek felvenni. Emellett fokozódik az izmok vérellátása, javul anyagcseréje, kapillárisainak (hajszálereinek) száma és átmérője is nő, mely szintén a fizikai aktivitás eredménye.

A légzés-adaptáció eléréséhez az úszás a leghatékonyabb mozgásforma, mert ez kényszeríti ki a megfelelő a légzéstechnikát. Az edzés hatására nő a légzésmélység, illetve több oxigén jut szerveinkhez és izmaihoz.

A rendszeres testmozgás hatására, anyagcserénk javul, izomrostjaink térfogata megnő, mely morfológiai (alaki), fiziológiai (élettani) és funkcionális (működésbeli) változások egész sorát vonja maga után.

A vérben a HDL-koleszterin (védő koleszterin) szint nő, az LDL-koleszterin pedig csökken, a sejtek inzulinérzékenysége növekszik, a vérrögképződési hajlam, a stresszhormon-válasz alacsonyabb lesz, ezáltal a stressztűrő képesség is javul.

Végezetül az egészség komplex értelmezéséből kiindulva és az egészségre ható tényezőket részletesen vizsgálva megállapítható, hogy a rendszeres rekreációs céllal végzett sporttevékenység egy fenntartható és fejleszthető életminőséget tud garantálni. A mozgás növelése, a mozgásos életmód kialakítása az egyik leggazdaságosabb módja mind az életminőség, mind az egészségesen eltöltött életévek növelésének (Boros, 2004).

Fontos az egész életünket végigkísérő étkezési szokásrendszer kialakítása, melynek alapelve az egyensúly. Mégpedig a cél egy olyan „ízletes egyensúly" kialakítása a napi étkezésekben, mellyel csökkenteni lehet az elfogyasztott táplálék energiamennyiségét. A tökéletes közérzethez vezető étkezési szokások egyensúlyának alapelvei a következők:

Napi energiafelvételünket úgy kell elosztanunk, hogy 50% származzék komplex szénhidrátokból (teljes gabonalisztből készült kenyér, burgonya, főtt tészta, kukorica), 20% fehérjéből (baromfi, hal, sajt), 30% zsírokból.

Elfogyasztott mennyiség kontrollja, a „25-50-25%-os" szabály, mely szerint a bevitt élelmiszer-mennyiség 25%-át reggelire, 50%-át ebédre és ismét 25%-át vacsorára fogyasszuk. Étkezzünk rendszeresen, osszuk el a felvett kalóriákat egész napra, és ne a vacsora legyen a fő étkezés!

Az aerob edzést a nap utolsó (vacsora előtti) szakaszában végezzük, az ugyanis csökkenti az étvágyat.

Tartsunk az elhízástól, fejlesszünk ki magunkban egy egészséges félelmet a testsúlynövekedéssel szemben.

Időszakosan se vegyünk magunkhoz túl kevés energiát, számítsuk ki az ideális testsúlyunkat.

Számoljuk ki az ehhez szükséges energiabevitelt, a naponta elfogyasztandó kalória (kcal) mennyiségét.

Ne üljünk a hízás-fogyás hullámvasútjára (jojó-effektus).

5.1. ábra - Táplálkozási piramis
Az ÁNTSZ Fővárosi Intézete Egészségnevelési és Kommunikációs Osztálya által 2001-ben ajánlott táplálkozási piramis kitűnő támpontot ad a táplálkozási szerkezet alakítására.

Az érzelmi egyensúly elérésében segít, ha a mozgás, az étrend és a pihenés aránya megfelelő, melynek tényezői a következők:

A stresszcsökkentő képesség azt jelenti, hogy minden „normális" napon bekövetkező speciális stresszhelyzetben feltaláljuk magunkat. Fontos még, hogy egy stresszhelyzetekkel különösen tarkított nap végén úgy tudjunk kikerülni a stresszállapotból, hogy nyugodtabbak, energikusabbak vagyunk, és készek arra, hogy ismét dolgozzunk, vagy akár még a késő esti órákban is játsszunk vagy szórakozzunk. Az edzett személy alacsonyabb pulzusszáma stresszhelyzetben azért fontos, mert nyugodtabb tud maradni és jobban uralkodik érzelmein. A jól felkészített szív pedig meg tudja menteni az ember életét.

Fontos tényező az endorfin-hatás. Az endorfin nevű hormon olyan morfinszerű anyag, amelyet erőteljes testgyakorlás során a hipofízis termel. Kiválasztódását elősegítik az aerob tevékenységek. Segít a fájdalom elviselésében, de a jó közérzet, az öröm természetes érzésének létrejöttét is eredményezi.

A rendszeres aerob testedzés segít helyreállítani az önbizalmat és az önbecsülést, valamint az olyan érzelmi problémák, mint a túlzott aggódás és a levertség, igen alacsony szintre esnek vissza. Tudományos kutatásokkal bizonyították, hogy az aktív testmozgást végző emberek érzelmileg stabilabbá váltak, melyet nevezhetünk a személyiségváltozás elvének is (Kenneth H. Cooper, 1990).

A sport az utóbbi időben a fejlett országokban stratégiai ágazattá emelkedett, ugyanis egyértelmű lett, hogy az újfajta komplexitással bíró sportterület a társadalmi folyamatokban stabilizáló tényezővé válhat. A jövőtervezésben a mozgás „gyógyszerként" való adagolása többek között életmódváltást eredményezhet, ezért az életminőség javulásának fontos tényezője lehet.

Először vizsgáljuk meg az életmódot, majd pedig a minőségi élet feltételrendszerét. Losonczi (1977) szerint az életmód, a szükségletek kielégítése érdekében végzett tevékenységek rendszere, viselkedési minták összessége, melyek annak a társadalmi rétegnek a szociális és kulturális normáival vannak szoros kapcsolatban, amelyhez az egyén tartozik, vagy tartozni szeretne. Az életmód térben és időben változó, a társadalompolitikai, gazdasági és szociális viszonyait tükrözi, így egyrészt objektív tényezők által meghatározott, de alakítja az egyén származása, gazdasági lehetőségei, iskolázottsága stb. is. Másrészt szubjektív tényezők is befolyásolják, mint például az, hogy az egyén mit tekint értéknek, milyen a viselkedéskultúrája, milyen céljai vannak az életben stb.

Az egészséges életmód szempontjából fontos, hogy az egyén részéről kapnak-e prioritást azok az életmód elemek, amelyek lényegesek a megfelelő testi-lelki-szociális harmónia elérésében. Ilyenek a táplálkozás, rendszeres fizikai aktivitás, pihenés, stresszoldó technikák alkalmazása, az optimista életszemléletre törekvés, a társas kapcsolatok megfelelő szintje (beleértve a párkapcsolatokat, és a szexualitást is), valamint a környezethez való alkalmazkodás. Napjainkban sajnos lényeges kérdés a káros szenvedélyek, függőségek (alkohol, cigaretta, drog) problémája, melyek alapjaiban rombolhatják az életmódot.

Az egyén életmódjának kialakításában döntő szerepet játszik a szocializáció. A szülő nevelési hibái, illetve negatív mintái már kora gyermekkorban rossz irányba terelhetik a gyermek szokásrendszerét. Ilyen hibák lehetnek az üvegházi nevelés, amely tulajdonképpen a szeretetnek, gondozásnak és féltésnek egy túldimenzionált formája. A hétköznapi nyelv egyszerűen elkényeztetésnek nevezi. Egy másik probléma a túletetés, amely már csecsemőkortól kezdve befolyásolhatja, és elhízásra hajlamossá teheti a gyermeket. A túlöltöztetés esetében pedig a test hőközpontja nem tanul meg alkalmazkodni adekvátan a külső hőmérséklethez. A túlféltés a fertőzésektől, betegségektől, sérülésektől, balesetektől szintén ide sorolható negatív tényező. Ebből adódhat az is, ha a gyermeket visszafogják, aktivitásában korlátozzák, így természetes mozgásigénye fokozatosan mérséklődik, előrevetítve a civilizációs fejlődés átkát, az ülő életmód mindennapokba épülését.

A fiatalok tv - nézési szokásai
„ A nézettségi görbék alapján feltűnő, hogy a serdülőkorban lévő fiatalok szívesen hasonlítanak szüleikhez, követik szokásaikat, még a tv-műsorok kiválasztásában és a képernyő előtt eltöltött idő mennyiségében is. Az ő affinitási tendenciáik sokkal inkább hasonlíthatók a 30-49 éves szülőkéhez, mint az egy kategóriával idősebbekéhez. A szülői mintamutatás kiemelkedő ebben az életkorban, vagyis felerősödik a szülői felelősség és a példamutatás." (Takács, 2008).

Más jellegű, de szintén negatív hatású az ún. teljesítménykényszer, melyben a gyermek lemaradásától való félelem válik hajtóerővé a nevelésben. Ennek az a következménye, hogy a szülők elveszik a gyermek számára legfontosabb szabadidős tevékenység, a játék idejét is kötelező feladatokkal (pl. nyelvtanulás, zenetanulás stb.) töltik azt ki. A sport is a korai szakosodással kiemelt szerephez juthat a teljesítménykényszeres nevelésben, főleg akkor, ha a szülő önkényesen választ gyermekének sportágat és esetleg a saját elmaradt sikereit akarja gyermeke sporteredményeivel pótolni (deprivációs hipotézis). A túl korán elkezdett karrierépítés már az óvoda- és iskolaválasztással kezdődhet, és folytatódhat egészen a pályaválasztás erőszakos befolyásolásáig.

Az életminőség javítása a modern társadalmak központi célkitűzéseként fogalmazódott meg a 20. század második felében, amikor felismerték, hogy a gazdasági növekedés, a fogyasztói verseny gyakran kifejezetten károsan hat a személyiség fejlődésére. Az emberi társadalom saját evolúciós sikerének áldozatává válik és így egyre nagyobb jelentőséget kap a szabadidő mennyisége mellett annak minősége. Az e területeken megjelenő rekreációs eredményt „rekreációs többlet"-nek nevezzük. (A folyamatot tekinthetjük a rekreáció VII. megjelenésének.)
5.2. táblázat - A rekreáció fejlődéstörténete

I.

Őskor

A tűz feltalálása, a beszéd, a primitív írás kialakulása, együttműködés a tervezésben, szervezésben.

Összejövetelek a koraesti órákban, gyermekjátékok, zenélés, tánc, vallási szertartások.
Viszonylag egységes.

II.

Ókori demokráciák

A rabszolgatartó társadalmak struktúrája lehetővé teszi a sokoldalú szabadidő-eltöltést a szabad polgárok számára.

A munka elszakad a „ráérő idő"-től, agonok, versenyek, szellemi, harci játékok a közösségi élet szinterei.
Differenciálódás csak a szabadok-rabszolgák tekintetében.

III.

Középkor; újkor kezdete, feudalizmus

Az alá- és fölérendeltségi viszonyok kialakulásával megindul a társadalmi rétegek szerinti tagozódás a szabadidő-eltöltésben is.

Különválik a lovagi, udvari-nemesi, a népi és a középkor végétől a polgári szabadidő-eltöltés.
Később a polgári is differenciálódik.

IV.

A 19. század vége, a 20. század eleje, az ipari társadalmak megjelenése

Egyre inkább fontossá válik a munkások egészségi állapota, munkavégző képessége.

Kezd a munkaidő és a szabadidő különválni, a munka fokozatosan elveszti korábbi meghatározó jellegét. Kialakulnak az első városi rekreációs parkok.

V.

Az 1960-70-es évek ipari társadalmai

A kulturális elit szabadideje csökken, a közép- és alsó rétegeké megnövekedik.

A rekreációs tevékenységek rétegspecifikussá válnak, a „tömegízlés" lesz a meghatározó. A munkaparadigmát felváltja az információs társadalom.

VI.

1970-2000. információs társadalmai

A jóléti államok kialakulása, a civilizációs ártalmak felerősödése. Az ún. civilizációs betegségek tömeges megjelenése, demográfiai változások.

Kialakul az outdoor, az egészségmegőrző és az élménykereső rekreáció. Befolyásoló tényezők: kulturális tőke, településszerkezet, foglalkozás, anyagi helyzet stb.

VII.

A 20. század vége, 21. század eleje, posztmodern társadalmak

A gazdasági verseny hátrányainak felismerése, a szabadidő megnövekedése mellett az életminőség romlása.

A szabadidő hasznos, aktív eltöltése. Felértékelődik a társadalmi környezet, a társas kapcsolatok, valamint a kulturált szórakozás jelentősége.

Röviden áttekintve a rekreáció fejlődéstörténetét rögtön szembetűnik, hogy a felsorolt szakaszok tulajdonképpen felölelik az emberiség egész fejlődéstörténetét. A mai értelemben használt „rekreációról" természetesen az I-III. szakaszban nem beszélhetünk, hiszen a rekreációs tevékenységek iránti igény csak az ipari társadalmak kialakulásával jelenik meg és válik tömegessé. A 19-20. században a különböző társadalmi berendezkedésű országokban az eltérő gazdasági lehetőségeket és kulturális sajátosságokat figyelembe véve a IV-VII. szakasz időszakai nagy eltéréseket mutatnak. Az említett rekreációs irányzatok az egyes térségekben nem azonos módon és természetesen nem azonos időben jelentkeztek. Az utóbbi évtizedek globalizációs sikerei azonban ilyen vonatkozásban is közelebb hozták egymáshoz az eltérő fejlettségű régiókat. A 2-es számú táblázat a fentiek ismeretében is csak korlátozottan érvényes.

A kulturális tőke befolyásolja legjobban, hogy mire szocializálódunk, és milyen értékrend mentén vezetjük mindennapi életünket. A szabadidős aktivitások értékhordozóvá váltak, hiszen ezeket az egyén saját maga választja, szemben a társadalmi kötöttségekkel járó tevékenységekkel. Így jelzi az egyén értékpreferenciáját az, hogy szabadidejében mennyit olvas, televíziózik, számítógépezik vagy sportol. Meghatározó az életminőségben, hogy van-e az egyénnek lehetősége a szabadidő változatos és hasznos eltöltésére, a kultúra különböző termékeinek fogyasztására és hogy összességében milyennek ítéli meg ezzel kapcsolatos esélyeit.

Az életminőséget számos tényező befolyásolja, úgymint az egyént körülvevő társadalmi feltételek, a szűkebb környezetére jellemző szociális háló minősége és a társas kapcsolatok szintje, a tárgyi környezet, valamint az egyén étkezési szokásai, a pszichés, mentális beállítottsága, és természetesen a fizikai aktivitás, amit a későbbiekben részletesen tárgyalunk (Kovács Tamás, 2004).

Az egyén életfeltételeit, életmódját és életminőségét alapvetően meghatározza annak a társadalomnak a politikai, gazdasági berendezkedése, valamint hagyományai, amelyben él. Például az egypártrendszerre és az állami tulajdonra épülő államszocialista/kommunista országok, illetve a parlamentáris demokráciára és piacgazdaságra épülő kapitalista országok állampolgárainak életminőségében mindez jelentős eltéréseket okozott.

Az ezzel kapcsolatos, alapvető emberi és állampolgári jogok és kötelezettségek (az élethez, a munkához, tanuláshoz, az egészségügyi ellátáshoz és sok egyéb mellett a szabadidőhöz való jog, a hivatali bürokrácia szintje, az adózás, katonai szolgálat stb.) teremtik meg az életminőség társadalmi alapjait. Az adott ország gazdasági helyzete eleve determinálja a munkalehetőségeket vagy azok hiányának mértékét, a diszkrecionális jövedelmek szintjét és azokat a szociális juttatásokat, amelyek a társadalmi egyenlőtlenségek csökkentésében, a szolidaritásban játszanak fontos szerepet. Ugyanakkor a fogyasztói társadalmakban az árukínálat bősége, a legújabb technikai újításokhoz való hozzáférés lehetősége eredményezhet további különbségeket. A munkahely távolsága a lakóhelytől, a megközelíthetőség, a közlekedés színvonala szintén befolyásolja a szabadidő mennyiségét.

Az életünk minősége emberi kapcsolataink minőségének is függvénye. Az egészségszociológiai kutatások már évtizedekkel ezelőtt bebizonyították, hogy a szociális kohézió hiánya betegítő tényező, és rendkívül negatív hatással van az egyén fizikai és pszichikai állapotára. A családon belüli kapcsolatok, a közeli és távoli rokoni, a baráti, a szomszédi, a munkahelyi és szervezeti kapcsolataink gazdagsága segítik az egyén társadalmi integrációját, és fokozzák biztonságérzetét. Ez ellen hat, hogy a modern társadalmak egyre inkább individualizálódnak, ami az egyének elmagányosodásához, elszigetelődéséhez vezet.

A család, mint a társadalom alapegysége, és a kötődés egy domináns, speciális formája már régóta válságban van, funkcióit sorra elveszítette. Így napjainkban nem feltétlenül jelent gazdasági (termelői és fogyasztói) egységet, az ember fajfenntartó funkcióját sem biztos, hogy családi formációban valósítja meg, így az utódok szocializációjának jelentős része nem a családon belül zajlik. Emellett csak a jól működő, érzelmi kötődésen alapuló családi közeg nyújthat biztonságot és védelmet a benne élők számára. Manapság a családon belüli erőszak sajnos egyre gyakoribb és a társadalom szociális kapcsolatrendszerét is alapvetően befolyásolta a megváltozott családmodell, a családok új struktúrája. Az utóbbi évtizedekben hazánkban is jelentősen csökkent a házasságkötések száma, viszont egyre több házasság végződik válással. Divat lett a szingli életmód, megnövekedett az egyszemélyes háztartások, illetve a gyermekeket egyedül nevelő szülők aránya és a párok hivatalos papír nélküli együttélése, nemcsak heterogén neműek között.

Bár korunkra jellemző lett a szexuális szabadosság, mégis sokszor tabuként kezelik a partnerkapcsolatok problémáit, melyeknek gyakorta a nem kielégítő szexuális élet az alapja. Az ebben megnyilvánuló önzés-önzetlenség, a szexuális kulturáltság, a gátlásosság-oldottság természetesen nem- és életkorfüggők is lehetnek. Az egyéb kapcsolataink, mint pl. a szomszédság, a közlekedési partnerek, a mindennapi szolgáltatóink (postás, eladó, ügyintéző stb.) minősége napról-napra befolyásolhatja, megkeserítheti vagy kellemessé teheti közérzetünket.

Szűkebb környezetünk, melyben mindennapjainkat éljük, a legközvetlenebb módon hatnak életminőségünkre. Ilyenek a lakóhelyünk földrajzi elhelyezkedése, éghajlata, urbanizációs szintje, és jellemző infrastrukturális fejlettsége (létesítmények, oktatási, kulturális, egészségügyi intézmények, vásárlási, sportolási, aktív kikapcsolódási lehetőségek, az úthálózat fejlettsége, a közlekedés színvonala stb.).

A megfelelő lakhatási lehetőség vagy annak hiánya döntő jelentőségű az egyén életminőségének alakulásában. A lakás településen belüli fekvése, tájolása, típusa, mérete, az életterek beosztása, komfortfokozata, a beépített anyagok minősége, a háztartás felszereltsége (porszívó, mosó- és mosogatógép, konyhai robotok, illetve telefon, televízió, kábeltévé, internet) szintén fontos befolyásoló tényezők.

A biológiai szükségletek kielégítése, az alapvető fiziológiás tevékenységek mindennapi rutinunkhoz tartoznak. A táplálkozás, a fizikai aktivitás, a pihenés, a higiénia, a szexuális magatartás, a konfliktusmegoldó képesség, a stresszkezelés, valamint a szenvedélyfüggő életvitel (alkohol, dohányzás, drog, szerencsejáték, munkamánia, de akár a sportolási függőség) az életminőséget meghatározó faktorok lehetnek.

A táplálkozás esetében alapvető kérdés, hogy az egyén mennyi és milyen táplálékot fogyaszt, milyen rendszerességgel és milyen körülmények között. A megfelelő táplálék-összetétel, a fehérjék, zsírok (telített és telítetlen) és szénhidrátok beviteli aránya, a változatosság, a sok zöldség és gyümölcs fogyasztása, a teljes kiőrlésű gabonák és rostok, a megfelelő folyadékbevitel csak a legfontosabb szempontok. Sajnos az elhízás és túlsúlyosság napjainkban már önálló betegségnek számít, és meghatározó tényezője a szív- és érrendszeri betegségeknek, az egyes rosszindulatú daganatoknak, az emésztőrendszer és a máj bizonyos betegségeinek, illetve a mozgásszervi problémák egy részének. A cukorbetegség, valamint a csontritkulás kialakulásában pedig mint független kockázati tényező játszik szerepet. Az egészség-gazdaságtani elemzések eredményei azt mutatják, hogy a fejlett országok teljes egészségügyi költségvetésük 5%-át az elhízásnak az egészségi állapotra direkt és indirekt módon kifejtett hatásaival kapcsolatos költségek teszik ki.

Az elhízás másik fontos oka a mozgásszegény, ülő életmód. Szerepe számos betegség kialakulásában már szintén bizonyított. A rendszeres fizikai aktivitás tehát védőfaktor bizonyos betegségek esetében, de kiemelkedő funkciója van a pszichés egyensúly kialakításában és megtartásában, és eszköze lehet a társas kapcsolatok kialakításának és gazdagításának.

A sport véd az olyan egészségmagatartási problémák ellen, mint a dohányzás, alkohol- és drogfogyasztás abban az esetben, ha a rendszeres testmozgás hátterében az egészség megőrzése, az étkezési szokások tudatos irányítása, valamint a káros szenvedélyektől való tartózkodás áll (Donovan - Jessor - Costa, 1993). Ugyanakkor egy másik elmélet szerint, mivel a magatartás és az egészségmagatartás komplex jelenség, mely nem mindig tudatos döntés eredménye, nem feltétlenül tükröz koherens motivációkat. Az egyén egyfelől védi az egészségét, de nem biztos, hogy másfelől is tudatosan törekszik erre. A fiataloknál például a sportolás a társasági élet része is lehet, amiben az egészségkárosító magatartásformák (dohányzás, alkoholfogyasztás, droghasználat) ugyanúgy megjelenhetnek (Pikó - Barabás - Markos, 1996).

A mai „ülve-rohanó" világunkban a folyamatos információáradat mellett az aktív kikapcsolódáson kívül szükség van a megfelelő mennyiségű passzív pihenésre. A rendszeres és elegendő mennyiségű alvás (melynek mértéke egyénenként változó), a pihenés körülményei (a hálóhelyiség minősége, mérete, légtere, hőmérséklete, fény- és zajviszonyai, valamint az alvóhely, az ágy, a matrac, az ágynemű minősége) döntően befolyásolhatják az egyén fizikai és pszichés állapotát. A megfelelő időben végzett és jól megválasztott fizikai aktivitás segít az alvászavarok leküzdésében is.

A személyi és környezeti higiénia alatt testünk és környezetünk tisztaságát és ápoltságát, a tisztálkodás megfelelő körülményeit, öltözködésünk kulturáltságát, valamint lakó- és munkahelyünk egészséget nem veszélyeztető állapotát értjük.

Egyre inkább terjed az a felfogás, hogy a betegségek többségének hátterében valamilyen lelki probléma húzódik meg, ami testi tünetekben manifesztálódik. Általánosságban véve azokat nevezzük pszichoszomatikus betegségeknek, melyek hátterében nem szomatikus ok áll, tehát okozójuk feltételezhetően valamilyen pszichológiai vagy szociális probléma. Az utóbbi időben elterjedt holisztikus egészségfelfogás szerint az egyének pszichés állapota tehát fontos tényező, a pozitív életszemlélet, az örömkészség, az érzelmi stabilitás, a nyitottság, a kreativitás, a stresszkezelés és a konfliktusmegoldó képesség a minőségi élet alapkritériumai. Magyarországon sajnos a negatív stressz kezelésének és a konfliktushelyzetekkel való megküzdés (coping) stratégiáit az egyének jelentős részénél az olyan devianciák, mint a rendszeres dohányzás és/vagy alkoholfogyasztás, a drog-, illetve gyógyszerfüggőség jelentik.

A munka, a szórakozás és a kulturális javak fogyasztása nélkülözhetetlen elemei a minőségi életnek. A munka és a szabadidő csak egymás viszonylatában értelmezhetők, gondoljunk csak arra, hogy a nyugdíjasok, munkanélküliek, vagy a büntetésvégrehajtó intézetekben lévők szabadideje teljesen mást jelent, mit a gazdaságilag aktív egyéneké.

Hazánkban az emberek életük jelentős részét fő, illetve kiegészítő munkatevékenységekkel töltik. Éppen ezért is meghatározó szerepet tölt be az életminőség alakulásában a munkahely stabilitása, a munkakör, a munkaidő, a munkahelyi körülmények, az alá- és fölérendeltségi viszonyok és a munkahelyi légkör. A munka fizikai vagy szellemi jellege más-más típusú aktivitást igényel, és ez hatással van a szabadidős tevékenységstruktúrára is.

A szabadidő-eltöltés, s benne a különböző típusú és funkciójú tevékenységek, úgymint aktív és passzív pihenés, szórakozás, művelődés, önképzés megjelenése és arányossága nagyon különböző. A kutatások azt bizonyítják, hogy a kulturális életstílus, a kulturális magatartás szoros kapcsolatban áll a különböző társadalmi-gazdasági jellemzőkkel, leginkább a foglalkozási, jövedelmi viszonyokkal és az iskolai végzettséggel. A kulturális tőkéből a magasan képzett értelmiségiek részesülnek leginkább, míg azok a nyugdíjasok, inaktívak a legkevésbé, akik sohasem dolgoztak. Jól látható egy törésvonal, mely inkább a szellemi munkát végzők rétegeit különíti el, viszonyaik, munkájuk jellege alapján a fizikai munkát végzőktől. Más kutatások szerint viszont az igazi határvonal nem a „sznobok" és a „műveletlenek", a kulturális értelemben vett szegények, hanem a kulturális „mindenevők" és a „specialisták" (akik a magaskultúrának egy válfaját fogyasztják) között húzódik (Bukodi - Altorjai - Tallér, 2005).

A kultúra-fogyasztás az egyik legsokoldalúbb kikapcsolódást segítő tevékenység, amelyet bizonyos határok között saját magunk választhatunk meg. Az olvasás, zenehallgatás, színház- és mozilátogatás, kiállítások megtekintése, múzeumok látogatása, szabadtéri rendezvényeken való részvétel stb. egyrészt függ az egyén értékrendszerétől, a korábbi szocializációs hatásoktól, másrészt a gazdasági helyzettől és az iskolázottságtól. A lakóhely urbanizáltsági szintje is determinálhatja azt, hogy az egyén milyen kulturálódási lehetőségeket ér el (deprivációs helyzet). Összességében napjainkban a szabadidő egyenlőtlenségeit nem annak mennyisége, hanem sokkal inkább annak minősége, a tevékenységek egysíkú, vagy éppen színes, heterogén összetétele okozza. Tovább fokozza az egyenlőtlenségeket a 2008 óta hazánkban is érzékelhető világgazdasági válság, amely sokszor megvonja a családoktól a kisebb kiadásokkal járó kulturálódási lehetőségeket is.

Az élménytársadalom fogalma Gerhard Schulze német szociológus nevéhez fűződik. Szerinte a modern társadalmakban az élményeknek rendkívül fontos szerepe van, ezek határozzák meg, hogy miképpen építjük fel társadalmi világunkat. Kialakulásának kiindulópontja a materiális és kulturális lehetőségek kibővülése a 20. század második felének nyugati társadalmaiban. Fontos tényező az objektív életkörülmények általános javulása, melynek következménye az, hogy a társadalom minden tagja egyre több szabadidővel és egyre nagyobb vásárlóerővel rendelkezik. Így nagyobb lehetősége nyílik arra, hogy terveit megvalósítva, idejét kellemesen töltse el (Schulze, 2000).

Mi van akkor, ha az embert elkerüli a flow élmény, akár azért, mert nem tud magából eleget kihozni, akár azért, mert nincs meg rá a lehetősége, vagy mert nincs mersze belefogni az előtte álló feladatba? Ilyenkor általában az emberek fölösleges vagy destruktív tevékenységi formák felé fordulnak, s az öröm hajszolása, harmónia helyett inkább entrópiába fullad. Ennek jó példája az USA jómódú negyedeiben erősen megnövekedett fiatalkorú bűnözés. Sok kamasz szenved az unalomtól, úgy érzik, nincs mit csinálniuk a tökéletes környezetükben (Csíkszentmihályi Mihály, 2008).

A mindennapi élet lehetőségeinek bővülésével nagyobb szerepet kapott a befelé irányultság, az élményorientáció.

Az előző fejezetekben már többször szóba került Csíkszentmihályi Mihály (1991) munkássága, hiszen nála jelenik meg először a totális élmény fogalma, a „flow". A totális élmény, ami minden gondolatunkat, minden érzékszervünket leköti, kitölti. Ennek alapja a flow, vagyis az a jelenség, amikor annyira feloldódunk egy tevékenységben, hogy minden más eltörpül mellette, az élmény maga lesz olyan élvezetes, hogy a tevékenységet bármi áron folytatni akarjuk. A tökéletes élmény tehát olyasvalami, ami nemcsak úgy megtörténik velünk, hanem inkább mi hozzuk szándékosan létre. Különösen gyakran jelentkezik a sportban, játékban, művészetben, és a különböző hobbikban. A „flow" érzés tanulható, fejleszthető.

1. Mely időszakra tehetjük az őskori „rekreáció" I. megjelenését?

2. Sorolja fel az alapvető különbségeket az arisztotelészi demokrácia szabadideje és platóni állam szabadidő-felfogása között!

3. Milyen formái voltak a „rekreáció" II. megjelenésének az ókorban?

4. Milyen differenciálódást mutat a „rekreáció" III. megjelenése a középkorban?

5. Melyek a szabadidő és a munkaidő viszonyának jellemzői az ipari társadalmak kialakulásának kezdeti időszakában?

6. Miért válik fontossá a „rekreáció" IV. megjelenésénél a munkások egészsége?

7. Mit jelent a leisure és a free time, a szabadidő és a „félszabadidő"?

8. Jellemezze a munka és a szabadidő viszonyának átalakulását az ipari társadalmak későbbi szakaszaiban!

9. Mit ért Csíkszentmihályi Mihály a „flow" fogalma alatt?

10. Milyen elmélet váltotta fel a munkaparadigmát a fejlett társadalmakban?

11. Mit jelent a „rekreáció" V. megjelenésében a rétegspecifikusság és a tömegkultúra?

12. Milyen szabadidő filozófiákat különböztet meg G. J. Gerson?

13. Mit jelent Pierre Bourdieu szerint az osztályhabitus a sportban?

14. Mit nevezünk a testkultúra szurrogátumának (szupermodern pótlékának) a jóléti társadalmakban?

15. Határozza meg a következő fogalmakat: szabadidő, sport, rekreáció, egészség!

16. Mit jelentenek a következő fogalmak: szabadidősport, egészségsport, Mindenki Sportja?

17. Mikor és minek a hatására alakultak ki a különböző rekreációs irányzatok? (a rekreáció VI. megjelenése)

18. Ismertesse az outdoor rekreáció kialakulásának okait és jellemző vonásait!

19. Milyen irányzatai vannak az egészségmegőrző rekreációnak? Röviden jellemezze azokat!

20. Milyen alapokon nyugszik a Cooper-i egyensúlyelv?

21. Fejtse ki, mit jelent az aerob kapacitás!

22. Ismertesse a P.É.T. legfontosabb szabályait!

23. Milyen tényezők váltották ki a szabadidő, minőségi élet előtérbe kerülését a fejlett társadalmakban? (a rekreáció VII. megjelenése)

24. Ismertesse a minőségi élet feltételrendszerére ható negatív tényezőket!

25. Sorolja fel a hasznos szabadidő eltöltés legfőbb feltételeit!

26. Milyen szerepe van a családnak, mint a társadalom alapegységének az életminőségben?

# data[].attributes.attachment_link.description
A tankönyv a sporttudományi alapképzések számára készült többrészes, több tantárgy ismeretanyagát tartalmazó alapmű, mely integrált tananyagával a képzés alapjait kívánja biztosítani a hallgatók számára. Tartalmazza az edzéselmélet, a sportpszichológia, a testnevelés módszertan, a sporttörténet a rekreáció elmélet és módszertan és a sportjog e képzési szint számára szükségesnek ítélt tananyagát.