# data[].attributes.headline
ערן זיידמן - מצוין

# data[].attributes.subject
ערן זיידמן - מצוין

# data[].attributes.body
תחיית חיים גנטית:
מאמצים להצלת החמוס שחור־הרגל בארה"ב בתקווה להגדיל את המגוון הגנטי של המין באמצעות החדרה מחדש של דנ"א קדום לתוך האוכלוסייה
על פי הידוע לנו ב-1987 נותרו רק 18 חמוסים שחורי רגל בעולם. אבל בזכות רבייה בשבי וניהול אינטנסיבי של האוכלוסייה, הם מונים היום כבר כמה מאות
ב-2015 מימן הפרויקט להצלה גנטית של זנים בהכחדה וזנים שנכחדו של הקרן לחשיבה לטווח ארוך את קביעת הרצף הגנטי של שני חמוסים חיים ואת רצף הדנ"א של זכר ונקבה שמתו בשנות ה-80

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מאמצים להצלת החמוס שחור־הרגל בארה"ב בתקווה להגדיל את המגוון הגנטי של המין באמצעות החדרה מחדש של דנ"א קדום לתוך האוכלוסייה

על פי הידוע לנו ב-1987 נותרו רק 18 חמוסים שחורי רגל בעולם. אבל בזכות רבייה בשבי וניהול אינטנסיבי של האוכלוסייה, הם מונים היום כבר כמה מאות. ואולם, כמו מינים רבים אחרים שהתאוששו לאחר שמספרם ירד כל כך, כל הפרטים כיום הם למעשה אחים למחצה: כמעט שיבוטים גנטיים. כולם מועדים אפוא לאותן בעיות בריאות תורשתיות ולאותם מחוללי מחלות ושינויים סביבתיים העלולים להביא לחיסול האוכלוסייה. במאמץ להגביר את השונות הגנטית של החמוסים ואת סיכויי ההישרדות שלהם בטווח הארוך, בשירות הדגה וחיות הבר של ארה"ב ( FWS) שוקלים רעיון קיצוני: תכנית להכניס מחדש דנ"א שאבד באוכלוסייה העכשווית אך עדיין מצוי בפרטים שמתו מזמן ומאוחסנים בגני חיות ובמוזיאונים. ייתכן שהמאמץ אינו נשמע מוזר כמו החלום להחיות מחדש את הממותה הצמרית, אבל הוא דורש בהחלט לעורר גנים שמתו עם מאכסניהם - משימה לא קלה.

צוואר הבקבוק הגנטי של החמוס שחור־הרגל היה גרוע עוד יותר ממה שהוא נשמע. מתוך 18 החמוסים שה-FWS הציל לפני 30 שנה מערבות אמריקה, רק שבעה העבירו את הגנים שלהם לדורות הבאים. "כל חמוס שחור־רגל שחי עכשיו, מקורו בשבעה פרטים," אומרת קימברלי פרייזר, דוברת המרכז לשימור החמוסים שחורי־הרגל ב-FWS. "קחו שבעה בני אדם, מה תקבלו?"

ב-2015 מימן הפרויקט להצלה גנטית של זנים בהכחדה וזנים שנכחדו של הקרן לחשיבה לטווח ארוך את קביעת הרצף הגנטי של שני חמוסים חיים ואת רצף הדנ"א של זכר ונקבה שמתו בשנות ה-80 ושמורים בהקפאה ב מרכז לחקר השימור בגן החיות בסן דיאגו. השוואה בין הזוגות מלמדת על שונות גנטית בחמוסים המאוחסנים שאפשר להחזירה לאוכלוסייה החיה באמצעות שיבוט או טכנולוגיית עריכת הגנים CRISPR. השיטה נלמדה בניסיונות להחיות מחדש זנים כמו היונה הנודדת, והיא יכולה באופן תיאורטי ליצור שיבוטים חיים של החמוסים הקפואים שיוכלו אחר כך להרביע את החמוסים השורדים. לחלופין, אפשר להשתמש בגנומים המשובטים כדי לשלב בדנ"א של החמוסים השורדים רצפי דנ"א הכוללים את הקוד לנוגדנים נגד שתי מחלות זיהומיות נפוצות: סוג של מחלת הדֶבֶר ו כלבלבת. אפשרות אחרת היא לסלק את הגנים שעושים את החמוסים רגישים למחלות האלה מן הדנ"א שלהם. "להוסיף עוד שני ראשי שושלת גנטיים? זה המון," אומרת ריאן פֶלאן, מנכ"לית הפרויקט להצלה גנטית.

לחמוס יש כמה יתרונות בפרויקט כזה: החמוסים מתרבים במהירות ויש להם קרובים המשגשגים בטבע ויכולים לשמש כפונדקאים במחקר השיבוט הראשוני. אך אין זה מפליא שסוג כזה של תיקונים גנטיים ניצב מול אתגרים כמו מציאת מימון הולם והתגברות על מכשולים חוקיים שאורבים למיזמים גנטיים הכרוכים בזנים בסכנת השמדה. ומלבד זאת, עומדות גם המשוכות המדעיות הכוללות את המאמץ המפרך ליצור שיבוט בר־קיימא ואת תהליך קבלת ההחלטות לטווח ארוך באשר לאילו גנים להוסיף ואילו לגרוע. הפרויקט להצלה גנטית מתכונן להתחיל ב-2016 את עבודת עריכת הגנים הראשונית בתאי תרבית בחסות החברה הזואולוגית של סן דיאגו, בהנחה שיימצאו המימון והחוקרים.

אם הצלה גנטית יכולה לעזור לשגשוג החמוס שחור־הרגל, ייתכן שתוכל להיות יעילה גם בבעלי חיים אחרים ובצמחים ששומרי הטבע מנסים להציל. כמו דו־חיים שכמעט נמחקו מן העולם בגלל המחלה שגורמת פטריית הכיטריד וחיית הכיס הקרויה השד הטסמני שאוכלוסייתו נגועה בסרטן מידבק של הפנים. למעשה, מאמץ דומה לשימור גנטי מצוי כבר בתהליכים להצלת הקרנף הלבן הצפוני, תת־מין שנותרו ממנו רק שלושה פרטים. בניסיון זה ישתמשו בזרע קפוא של קרנפים זכרים מתים וב"גֶמֶטות מלאכותיות": תאי גזע שמוינו באמצעות הנדסה גנטית ונעשו תאי מין המכילים גרסאות של גנים ששוחזרו. צוות המדענים הבין־לאומי שמבצע את המשימה פרסם לאחרונה את תכניתו במאמר בכתב העת המקוון Zoo Biology ובו כתב ש"[הקרנף הלבן הצפוני] יכול להיחשב כנידון להכחדה, אלא אם ייעשו מאמצים יוצאים מן הכלל למנוע את הגורל הזה."

בכל המקרים האלה יש גם שיקולים אתיים. לדוגמה, טיעון חשוב נגד הניסיון להחזיר לאחור הכחדות הוא שאין לבזבז כספים על הקמה לתחייה של הממותה כל עוד יש פילים אמיתיים הזקוקים להצלה ומוטב שמקורות המימון המוגבלים יופנו להגנה על בתי הגידול או לתמיכה בתשתיות הנלחמות בציד בלתי חוקי. בכל מקרה, מיזם החמוס יראה שהשיטות להחזרה לאחור של הכחדה הן שיטות ישימות, היכולות לשמש גם לשימור אמיתי של מינים קיימים המצויים על סף הכחדה. כמו שפלאן טוענת: "השאלה היא: באיזו נקודה אנחנו כמנהלים צריכים לעזור לאוכלוסיות שאינן להן יכולת הסתגלות אבולוציונית שהייתה יכולה להיות להם אם מצב העניינים היה שונה?"

המטרה שאליה שואף שירות הדגה וחיות הבר היא אוכלוסיית בר של 3,000 חמוסים פוריים הפזורים ב-30 אוכלוסיות שונות, ולבסוף לשקם חמוסים במקום האחרון שבו הם נמצאו בבר: מיטיטס שמדינת ויומינג. אך ללא מאמצי השחזור הגנטי, רביית השארים עלולה לדרדר את מספרם או אפילו להביא להכחדתם. "אינני סבורה שאפשר להשקיע 100 שנה בתכנית רבייה בשבי במגבלות הגנטיות האלה," אומרת פרייזר, דוברת השירות לדגה ולחיות בר. "אני מקווה ש[ההצלה הגנטית] תקרה לפני מותי."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
סיינטיפיק אמריקן ישראל

# data[].attributes.attachment_link.title
תחיית מתים גנטית - הידען

# data[].attributes.attachment_link.description
מאמצים להצלת החמוס שחור־הרגל בארה"ב בתקווה להגדיל את המגוון הגנטי של המין באמצעות החדרה מחדש של דנ"א קדום לתוך האוכלוסייה על פי הידוע לנו ב-1987 נותרו רק 18 חמוסים שחורי רגל בעולם. אבל בזכות רבייה בשבי וניהול אינטנסיבי של האוכלוסייה, הם מונים היום כבר כמה מאות.

# data[].attributes.headline
נועה עזרא, מיאה דינגוט, נועה מגידיש - יפה מאוד

# data[].attributes.subject
נועה עזרא, מיאה דינגוט, נועה מגידיש - יפה מאוד

# data[].attributes.body
תפוח אדמה סגול:
בתפוח האדמה יש פיגמנטים שאחראים על הצבעים שלו הנקראים אנתוציאנינים.
חומרים אלו ידועים כאחד מנוגדני החימצון החזקים ביותר. הם מגנים מפני תהליכי הזדקנות, תורמים לבריאות כלי הדם והמוח ומשפרים את מראה העור. בנוסף הם תורמים לראייה ומצמצמים את הסיכון בלחלות בסרטן מעי הגס.
מקור מידע- https://healthy.walla.co.il/item/3325713

# data[].attributes.headline
נועם - חבר קישור

# data[].attributes.subject
נועם - חבר קישור

# data[].attributes.body
נועם רוסו

ביום הבחירות בארה"ב, בנובמבר 2016, הועלתה להצבעה באי קי הייבן שבפלורידה ובמחוז מונרו, שבו שוכן האי, ההצעה לעריכת הניסוי האמריקני הראשון שבו ישוחררו לטבע יתושים שעברו שינוי גנטי. [תושבי המחוז אישרו את ההצעה, אבל תושבי קי הייבן דחו אותה. עם זאת, מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDAA) אישר את קיום הניסוי. ארגונים סביבתיים הודיעו על כוונתם לערער – העורכים.] לאחר שהמנהלה לפיקוח על היתושים באיי פלורידה תאשר את הניסוי, תשחרר החברה הבריטית לביוטכנולוגיה מיליוני יתושים זכרים שעברו שינוי גנטי. המוטציה שהוחדרה ליתושים עושה אותם תלויים באנטיביוטיקה כדי להישאר בחיים עד בגרותם. זכרים אלה יעבירו את התלות באנטיביוטיקה לצאצאיהם בטבע, שאין להם גישה לתרופה, ולכן ימותו בצעירותם. הצניחה באוכלוסיות היתושים כתוצאה מכך תפחית את הסיכון שבהתפשטות יתושים נושאי מחלות כמו קדחת קנדי, שהתפרצה בקי הייבן ב-2010-2009 ותבלום את האיום הגובר של נגיף הזיקה.

# data[].attributes.headline
אביב אדלר - אביב מה שהוספת למטה הוא לא הקישור הנכון.

# data[].attributes.subject
אביב אדלר - אביב מה שהוספת למטה הוא לא הקישור הנכון.

# data[].attributes.body
עגבניה מהונדסת גנטית:
בשנת 1994 הצמח המהונדס הראשון שנכנס לשימוש מסחרי היה עגבנייה בשם המסחרי "Flavor Saver". עגבניות אלה עוברות ריכוך בשלב מאוחר יותר לעומת עגבניות לא מהונדסות ולכן אורך חיי המדף של עגבניות אלו ארוך יותר בהשוואה לעגבניות אחרות הנמצאות בשוק. הארכת חיי המדף היא ללא פגיעה בתכונות הפרי וערכו התזונתי. בבריטניה עגבנייה זו לא התקבלה ע"י ציבור הצרכנים כעגבנייה טרייה, אך כמוצרים שעברו טיפול בחום, כגון רסק עגבניות או קטשופ שסומנו כ-GMO, זכו להצלחה. מאז נוספו גידולים מהונדסים רבים. השימוש המסחרי בגידולים מהונדסים גנטית נמצא כיום במגמת התרחבות משמעותית, בעיקר במדינות מתפתחות.

הקישור מצורף למטה:

# data[].attributes.body
בקיץ של 1996 שני חוקרים סקוטים שיבטו כבשה בשם דולי, בעזרת טכניקה שנקראת העברת גרעין תא סומטי. הלידה של דולי סימנה התקדמות משמעותית מאחר והיא היונק הראשון ששובט בהצלחה ואחד מההצלחות המעטות של היוצרים שלה. מטרת הניסוי הייתה ליצור כבשים שמפרישות חומרים רפואיים כמו אינסולין בחלב שלהן. למרבה הצער דולי חיה במשך שבע שנים בלבד.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לכבשה דוֹלי יש רק אימהוֹת. היא כבשה משוּבֶּטת שנוֹצרה ונולדה לפני 20 שנה במַעְבּדה בסְקוֹטלַנְד. מהו שיבּוּט? מהן הסכּנות והשאלות המוּסריוֹת שהוא מַציב? ולמה בכל זאת מדובר בפריצת דרך מדעית?

כתב: אריאל קרס, גליליאו צעיר

כשהייתי ילד קראתי על שיבוט בספרי מדע בִּדיוֹני, ולאחר מכן ראיתי סרטים שעסקו בשיבוט - כמו "בּלייד ראנר" או "פארק היוּרה", שיצא לאֶקרָנים ב־1993. שיבוט מלאכותי - או Cloning באנגלית - הוא יצירת בעל חיים שלם מתא אחד, תוך כדי שימוש בדנ"א (די־אן־אֵי) שלו. מי היה מאמין שזה יכול לקרות גם במציאוּת.
להבדיל מדברים אחרים שקראתי עליהם בספרי המדע הבדיוני או ראיתי בסרטים, כמו מכוניות מעופפות או חלליות שטסות במהירות האור, השיבוט המלאכותי נהיה מציאוּת כמעט לפני 20 שנה. בקיץ של שנת 1996 נולדה הכבשה דולי. אמנם היא לא הייתה היְצור המשובט הראשון כי הִקדימו אותה ראשָׁנֵי צפרדע ששובטו בהצלחה עוד בשנת 1952 על ידי החוקר האמריקאי תוֹמאס קִינג, אך דולי, שהחוקרים הסקוטים איאָן וילְמוּט וקית' קמפּבל יצרו אותה, הייתה היונק הראשון ששובט בהצלחה. דולי נוצרה במעבדה מתא רִקמה של עָטין, בטֶכניקה שנקראת "שיבוט בהעברת גרעין תא סוֹמָטי" )תא סומטי הוא תא שאינו תא רְבִייה).
בשיבוט מלאכותי נעשים תהליכים שבסופם מתקבלים העתקים של רִצפֵי דנ"א, תאים, רְקָמות או אוֹרגניזְמים זהים לחלוטין - או כמעט לחלוטין - למקור שהם נוצרו ממנוּ. השיבוט אינו תהליך חדש - הטבע הִמציא אותו עוד לפני מיליאַרדֵי שנים. הוא מתרחש מִדי יום ביומו ברבייה אל־מינית, למשל כזוֹ של אורגניזמים חד־תאיים כמו חיידקים, אצוֹת ופטריות. שיבוט טבעי מתרחש גם בתהליך שמכוּנה רביית בְּתוּלים. יש צמחים וגם בעלי חיים מסוימים כמו רַכּיכוֹת, חֲרָקים, זוחלים ודגים שהנקבות שלהם מסוגלות ליצוֹר עוּבּר ללא הַפרָיה. האדם התקנא בטבע והחל לפתח טכניקות שיבוט עבור יצורים שרביית בתולים אינה מתקיימת בהם בטבע.

חייה של דולי

הכבשה דולי נולדה ב־5 ביוּלי 1996 ומתה ב־14 בפברואר 2003. היא שובטה במכון רוזלינד שבאוּניבֶרסיטת אֵדינבּוּרוּ בסקוטלנד, ושם גם חיה כל חייה. מטרת השיבוט המקורית הייתה ייצוּר חלבּוֹנים בעלי חשיבוּת רפוּאית, כגון אינְסוֹלין והוֹרמוֹן הגְדילה, בחלב הכבשים המשובטות.

ממה שקראתם עד כה אולי נראה לכם שטכנולוגיית השיבוט מושלמת - אבל האמת היא שרוב ניסיונות השיבוט שנעשו במעבֶּדת רוזלינד נכשלו. מתוך 277 ביציוֹת מוּפרוֹת, 30 בלבד עברו חלוקה. מאלה נקלטו תשע בלבד באימהות-כבשים פּוּנדקאיוֹת והובילו להיריון. היריון אחד בלבד עלה יפה, וכך נולדה הכבשה דולי. היא חיה מעט פחות משבע שנים (זמן קצר מִדי לכבשים), ומַדענים מסוימים טענו כי היא סבלה מהזדקנוּת מוּאֶצת מכיוון שהיא כבשה משובטת. דולי הִמליטה בחייה שישה טלאים, ולאחר מותה היא פּוּחלצה. הפּוּחלץ שלה שמור היטב וניצב כּיום במוּזאוֹן המַלכוּתי של סקוטלנד, באדינבורו.

שיבוט הכבשה דולי היה פריצת דרך מדעית יוצאת דופן: האנוֹשוּת נוכחה שהאדם יכול סוף־סוף "לשחק את אלוהים" ולברוא בעצמו יצורים. הטכנולוגיה כמובן לא נעצרה, ומאז שיבוטהּ של דולי שובטו חיות אחרות, כגון חתולים, פרה (2001) וכלבים (2005). דולי החביבה העלתה על פני השטח שאלות רבות - מדעיוֹת, פִילוֹסוֹפיוֹת וחברתיוֹת. המְצַדדים בשיבוט אמרו שכעת נוכל לשמור על כל החי והצומח מהַכְחָדה, ואפילו להחזיר לעולם בעלי חיים שנִכְחדו בגלל פעילוּת האדם - כמו עוף הדודו ממאוּריציוּס או הזאב הטסמני. הם אפילו מהרהרים בשיבוט בני אדם; זה יאפשֵׁר למשל לאנשים עֲקָרים להביא לעולם ילדים. עוד אפשרות, שאינה קשורה לשיבוט של הכבשה דולי אלא ליכולת להשפיע על מאפייניהם של תאים חיים, היא יצירת איברי אדם כמו לב או ריאות; זה יאפשר לרופאים להשתיל אותם ולהציל אנשים שחולים בסרטן ריאות, או שעברו התקף לב קשה. מתנגדי השיבוט טענו בין היתר כי האדם מתעסק בכוחות טבע שאין לו עליהם שליטה וכי השיבוט עלול לגרום לסכנות שעדיין איננו יכולים לתאר לעצמנו.

האם השיבוט מסוכן?

בסרטי "פארק היורה" השיבוט הוא מקור כל רע. בסרט הראשון, שיצא לאקרנים לפני שיבוט הכבשה דולי, מסופר על מדענים שהצליחו לשבט דינוֹזאוֹרים (אוכלי עשב, אך גם טורפים) מתאי גזע עתיקים שהשתמרוּ 65 מיליון שנים ולהקים לתְחִייה את היצורים הללו. המדענים בפארק היורה מתגאים בעובדה שיש להם רק דינוזאורים נקבות ולכן הדינוזאורים בפארק אינם יכולים להתרַבּוֹת בעצמם: התרבותם תלויה ברצון הטוב של המדענים. אך כמו שקורה תמיד כאשר האדם משחק בכוחות חזקים ממנוּ בסרטים, רביית הבתולים נכנסת לפעולה, והדינוזאוריות מתחילות להתרבות בעצמן ונעשות סכנה ממשית. בסרט "בלייד ראנר" מסופר על "רֶפּליקַנטים" - בני אדם משובטים שהגזע האנושי יוצר למטרות מיוחדות, כמו ביצוע עבודת פֶּרך או לחימה. ליצורים משובטים אלה תוֹחֶלת חיים קצרה של ארבע שנים בלבד, אך הם מתמרדים נגד גזר דין זה.

נכון שיש טענות רבות נגד שיבוט, ומדינות רבות קיבלו חוקים שמגבילים אותו, אבל אני חושב שאם אנו, בני האדם, נוכל לשלוט ביצרינו, השיבוט יכול להועיל לנו מאוד. האפשרות להחזיר לחיים מינים שנכחדו או להציל מינים שנמצאים בסכנת הכחדה נותנת למחקרי השיבוט תמיכה חזקה. כדי לשמור על האפשרות להציל מינים נכחדים, גן החיות העצום בסן דייגוֹ שבקָליפוֹרְניה, אַרצוֹת הבְּרית, שומר דוגמאות קפוּאוֹת רבות של דנ"א ממינים בסכנת הכחדה ואף של מינים שהוכחדו. עם זאת, הקשיים, הכישלונות והוויכוחים המדעיים בעד ונגד שיבוט רק התחילו. ימים יגידו אם בעתיד יהיה השיבוט עניין יום־יומי או שהאנוֹשוּת תיאלֵץ לוותֵר עליו בגלל הבעיות והסכנות הרבות הכּרוּכוֹת בו.

למה קשה כל כך לשַׁבּט חיות שנכחדו

פרופ' וילמוט, ששיבט את הכבשה דולי, טוען שאפשר לשבט ולהחזיר לחיים בעלי חיים שנכחדו, כמו הממוּתוֹת הצמריות שחיו כאן בתקופת הקרח ושׂשרידיהן האחרונים נכחדו לפני כ־4,000 שנה בלבד באי וראנגל בסיבּיר. לעִתים מוצאים בטִיט קפוא בסיביר גופות משוּמרוֹת היטב של ממותות, ולאחרונה שוּחזר רצף הדנ"א של הממותה בעזרת מִמצאים אלה. עם זאת, כדי לשבט ממותה צריך לפני הכל מספר רב של ביציות של פּילוֹת - בעלי החיים הקרובים ביותר לממותות. את העובר יהיה צורך להשתיל ברחמהּ של פילה. הסיכוי לכך קלוּש למדי, מכיוון שגם פילים הם בעלי חיים שמִתמעטים והולכים. מלבד זה, לאחר ההַפשרה התהליך כולו צריך להיות מהיר ביותר. גם העברת העובר שייווצֵר לאם פונדקאית כּרוכה בקשיים רבים - תהליך כזה טרם הצליח בפילים. פרופ' וילמוט אומר כי אינו בטוח שהטֶכניקוֹת הללו אפשריות מבּחינה בּיוֹלוגית, וייתכן שיש הבדלים לא ידועים בין מינים ביולוגיים, ואלה ימנעו את התהליך כולו.
הכתבה פורסמה בגיליון פברואר של רוצים לקרוא עוד? בקרו בעמוד הפייסבוק שלנו עוד בנושא באתר הידען - לרבות דיווחים בזמן אמת לקבלת מגזין גליליאו צעיר במתנה גליליאו צעיר - ירחון לילדים סקרנים

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
גליליאו צעיר

# data[].attributes.attachment_link.title
שַׁבֵּט לי כִּבשׂה - 20 שנה להולדת הכבשה דולי - הידען

# data[].attributes.attachment_link.description
לכבשה דוֹלי יש רק אימהוֹת. היא כבשה משוּבֶּטת שנוֹצרה ונולדה לפני 20 שנה במַעְבּדה בסְקוֹטלַנְד. מהו שיבּוּט? מהן הסכּנות והשאלות המוּסריוֹת שהוא מַציב? ולמה בכל זאת מדובר בפריצת דרך מדעית? כתב: אריאל קרס, גליליאו צעיר כשהייתי ילד קראתי על שיבוט בספרי מדע בִּדיוֹני, ולאחר מכן ראיתי סרטים שעסקו בשיבוט - כמו "בּלייד ראנר" או "פארק היוּרה", שיצא לאֶקרָנים ב־1993.

# data[].attributes.body
חיטה מהונדסת גנטית
את החיטה דלת הגלוטן פיתחו פרנסיסקו בארו ועמיתיו מהמכון לחקלאות בת-קיימא בקורדובה שבספרד.
הלחם המיוצר על ידם
ייאפה מקמח שמקורו בחיטה שהונדסה גנטית כך שיחסרו בה רוב הגליאדינים. חלבונים אלה (לצד חלבונים אחרים) הם רכיבים של גלוטן, והם שמעוררים את התגובה החיסונית בגופם של חולי צליאק. לכן חולי צליאק יכולים לאכול בבטחה לחם שרמתם הגליאדינים בו נמוכה.
שימוש בקמח מחיטה דלה בגלוטן מאפשר אפיית לחם בעל מרקם דומה למרקם של לחם רגיל. נוסף על כך, הוא בעל ערכים תזונתיים דומים.

https://davidson.weizmann.ac.il/online/%D7%97%D7%93%D7%A9%D7%95%D7%AA-%D7%9E%D7%93%D7%A2/%D7%94%D7%A4%D7%AA%D7%A8%D7%95%D7%9F-%D7%9C%D7%A6%D7%9C%D7%99%D7%90%D7%A7-%D7%97%D7%99%D7%98%D7%94-%D7%9E%D7%94%D7%95%D7%A0%D7%93%D7%A1%D7%AA-%D7%92%D7%A0%D7%98%D7%99%D7%AA

# data[].attributes.body
בני אדם משנים צמחים כדי שיתאימו לצורכיהם כבר 9,000 שנה. כמעט כל פרי וירק שאנו אוכלים הוא זן מתורבת שעבר שינויים במשך עשרות שנים של ברירה מלאכותית והכלאות: בני אדם שמרו זרעים רק מצמחים בעלי המאפיינים הרצויים ביותר וזיווגו במכוּון צמחים מסוימים כדי ליצור צירוף חדש של תכונות. בדרך זו השביחו אבותינו את העשב הצנום הקרוי טֶאוֹסינטֶה ויצרו ממנו את התירס המפוטם והגבוה, ומזן יחיד של כרוב בר הם יצרו ברוקולי, כרוב ניצנים, כרובית וכרוב עלים (קֶייל).

בשנות ה-80 המציאו מדענים שיטה מדויקת הרבה יותר לשינוי הדנ"א של צמחים: הנדסה גנטית. באמצעות כלים מעבדתיים הם יכולים להוסיף, לסלק או לשנות את הגנים בצמח. תנובות של צמחים שעברו שינוי גנטי הופיעו בשוק האמריקני בשנות ה-90. אף שיותר מ-70% מן המזון המעובד בארה"ב מכיל מרכיבים של תירס, פולי סויה או קנולה שעברו שינויים גנטיים, רק מעט מאוד מן הירקות והפירות הטריים הנמכרים במרכולים עברו טיפול כזה. יוצאים מן הכלל הם פפאיה, שזיפים, ודלעת עמידים בפני נגיפים ותירס מתוק עמיד בפני חרקים מזיקים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
התנובה הנמכרת במרכולים המודרניים נעשתה יפה ועמידה יותר אבל גם כמעט חסרת טעם וריח. המדענים יכולים כיום להחזירם - ללא שימוש בהנדסה גנטית.

התוצרת החקלאית שעל מדפי המרכולים המודרניים מלאה באשליות חזותיות.

התותים מלאים ובוהקים, העגבניות חלקות וזוהרות והמלונים מוצקים ובהירים, אבל רובם חסרי טעם וריח. אין לנו להאשים איש ביופי התפל הזה אלא את עצמנו. הכלאות בררניות של יבולים עשו אותם מרהיבים ועמידים בתלאות ההובלה והאחסון בחושך ובקור. אבל בדרך איבדנו את הטעם, את הניחוח ואת הערך התזונתי של המזון שלנו.

ניקח לדוגמה את ההתלבטות שהציב למגדלים המלון הכתום, קנטלופ. כדי ליהנות מטעמו הנפלא של הקנטלופ יש לקטוף ולאכול אותו בשיא בשלותו, לפני שייעשה רך מדי. לקראת השלבים האחרונים בהתפתחות הקנטלופ פֶּרץ של ההורמון הצמחי אֵתילֵן גורם לפרי להבשיל ולהתרכך במהירות. ההבשלה המהירה הזאת הקשתה את הובלת הפרי לרוחבה של הארץ או למדינות אחרות. אפילו כשארזו אותם עם קרח, המלונים סיימו את המסע כדייסה דביקה. מגדלי צמחים הפחיתו אפוא את האתילן בקנטלופים שיועדו ליצוא ליעדים רחוקים. הם עשו זאת באמצעות האבקה הדדית של מלונים שבאופן טבעי רמות ההורמון בהם היו הנמוכות ביותר. בלי פרץ חזק של אתילן, המלונים נשארים מוצקים במהלך מסע מן השדה אל מדפי המרכולים, אבל התגובות הביוכימיות, שיוצרות את הטעם ואת הריח האופייניים למלונים בשלים, אינן מתרחשות.

למגדלים הייתה הצלחה כלשהי בניסיונות להתגבר על המכשול הזה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצליח דומיניק צ'מבירון, שעבד אז ב"קבוצת הזרעים ההולנדית דה-רויטר", ליצור זן של קנטלופים קטנים ומפוספסים המשמרים את המוצקות שלהם ואת טעמם במשך כמה שבועות לאחר הקטיף. את הזן הזה, המכונה מֶלאוֹרַנְג', מגדלים במרכז אמריקה ומשווקים לרשתות שיווק מובחרות בארה"ב בכל שנה מדצמבר עד אפריל, בעונה שבה קר מדי לגדל קנטלופ מקומי. במארס האחרון טעמתי פרוסה. מִרקמה היה דחוס וטעמה וריחה היו חזקים מאוד, על סף החריפות. למרבה הצער, שיטת ההכלאה לקבלת המלאורנג' הסתמכה במידה רבה על גילוי מקרי. לעתים יש צורך ביותר מעשר שנים כדי לשפר בעקביות זן תרבותי מרשים. על המגַדלים להאביק צמחים שוב ושוב בתקווה שמי מהצאצאים יירש את התכונות הרצויות, ואז בדרך כלל יש לחכות עד שהצמח יגדל ופירותיו יבשילו. רוב הזנים שהם יוצרים רחוקים מאוד מן הרצוי ולגמרי בלתי שמישים.

גנטיקאים הציעו לאחרונה דרך אחרת. ג'ף מילס ועמיתיו במוֹנְסַנְטוֹ, שרכשה את דה רויטר ב-2008, יכולים לחזות את איכות הפרי עוד לפני שטמנו זרע אחד של קנטלופ באדמה. תחילה זיהו מילס וצוותו את הגנים האחראים לצירוף הייחודי של מוצקות וטעם במלאורנג'. כעת הם יכולים לחפש "סמנים" גנטיים אלה בזרעי קנטלופ באמצעות רובוטים עצמאיים.

ראיתי מכונות רבות כאלה כשביקרתי בנובמבר 2013 במעבדות להשבחה מולקולרית במטה מוֹנְסַנְטוֹ למחקר ופיתוח של צמחים בווּדלנד שבקליפורניה. מכונה מגלחת שבב מכל זרע, המשמש לניתוח הדנ"א. הזרע לא נפגע, ואפשר לזרוע אותו אחר כך בשדה או בחממה. רובוט אחר ממצה את הדנ"א מפיסת הזרע ומוסיף את המולקולות ואת האנזימים הנחוצים להצמדת תגים מולקולריים זוהרים לגנים הרלוונטיים, אם הם אכן מצויים בדנ"א. מכונה אחרת משכפלת את הדנ"א ומגדילה פי כמה וכמה את מספר התגים הזוהרים כדי למדוד את האור שהם פולטים ולקבוע אם הגן אכן מצוי בזרע.

שיטות כאלה, הידועות בשם "השבחה בעזרת סמנים", אינן חדשות, אך הן אִפשרו התקדמות חסרת תקדים בעשור האחרון בדרך לפירות המושלמים משום שקביעת רצף דנ"א נעשתה מהירה וזולה מאוד. הרובוטים של מוֹנְסַנְטוֹ יכולים לפעול 24 שעות ביממה, והמערכת כולה יכולה לספק תוצאות למגדלים בתוך שבועיים. בעשור האחרון הצליחו מגדלים, הן בחברות פרטיות והן באוניברסיטאות, ליצור שלל ירקות ופירות טעימים יותר, צבעוניים יותר, יפים יותר ומזינים יותר, ומקצתם כבר זמינים בחנויות ירקות ובשוקי איכרים. ולא מדובר רק בסוגי המלונים מעוררי התיאבון, שמספרם הולך וגדל; הברוקולי, הבריא כשלעצמו, התמלא בעוד חומרים מזינים, התותים עסיסיים במיוחד, והעגבניות מרַצות גם את העין וגם את הלשון.

"ההשפעה של המחקר הגנומי על השבחת צמחים היא מעבר לדמיון," אומרת שלי ז'נסקי, חוקרת העוסקת בהשבחת תפוחי אדמה במשרד החקלאות האמריקני ובאוניברסיטה של ויסקונסין-מדיסון. "לפני חמש שנים היה לי סטודנט לתואר שלישי שבילה שלוש שנים בניסיון לזהות רצפי דנ"א הקשורים בעמידות בפני מחלות. לאחר מאות שעות של עבודה במעבדה הוא מצא 18 סמנים גנטיים. עכשיו יש לי סטודנטים שיכולים לקבל 8,000 סמנים לכל צמח מתוך 200 צמחים שונים בכמה שבועות בלבד."

כל הדיון הזה על אנליזה של דנ"א מעורר חשד שמדובר בהנדסה גנטית, השיטה המאפשרת לערוך גנים כדי ליצור אורגניזמים חדשים (GMOs). אבל אין הדבר כך. מדובר בשיטה שאין לה שום קשר להנדסה גנטית ולטכנולוגיה של GMO. למעשה זאת אחת הסיבות העיקריות שהיא כה מושכת מדענים וחברות זרעים כמו מוֹנְסַנְטוֹ.

זורעים שינוי

בני אדם משנים צמחים כדי שיתאימו לצורכיהם כבר 9,000 שנה. כמעט כל פרי וירק שאנו אוכלים הוא זן מתורבת שעבר שינויים במשך עשרות שנים של ברירה מלאכותית והכלאות: בני אדם שמרו זרעים רק מצמחים בעלי המאפיינים הרצויים ביותר וזיווגו במכוּון צמחים מסוימים כדי ליצור צירוף חדש של תכונות. בדרך זו השביחו אבותינו את העשב הצנום הקרוי טֶאוֹסינטֶה ויצרו ממנו את התירס המפוטם והגבוה, ומזן יחיד של כרוב בר הם יצרו ברוקולי, כרוב ניצנים, כרובית וכרוב עלים (קֶייל).

בשנות ה-80 המציאו מדענים שיטה מדויקת הרבה יותר לשינוי הדנ"א של צמחים: הנדסה גנטית. באמצעות כלים מעבדתיים הם יכולים להוסיף, לסלק או לשנות את הגנים בצמח. תנובות של צמחים שעברו שינוי גנטי הופיעו בשוק האמריקני בשנות ה-90. אף שיותר מ-70% מן המזון המעובד בארה"ב מכיל מרכיבים של תירס, פולי סויה או קנולה שעברו שינויים גנטיים, רק מעט מאוד מן הירקות והפירות הטריים הנמכרים במרכולים עברו טיפול כזה. יוצאים מן הכלל הם פפאיה, שזיפים, ודלעת עמידים בפני נגיפים ותירס מתוק עמיד בפני חרקים מזיקים.

אחת הסיבות למיעוט הירקות והפירות שהם תוצרי הנדסה גנטית היא שהם פחות רווחיים ולכן מגדלים אותם פחות מיבולים נפוצים יותר: תירס, פולי סויה, מספוא, חיטה, כותנה, דורה ואורז. כשמדובר בירקות, בפירות ובגידולים מצומצמים אחרים, אין לחברות הזרעים מניע לעבור את כל מבחני הבטיחות המעיקים והיקרים ואת הליכי האסדרה (רגולציה) הממשלתיים הנדרשים לאישור מכירת מוצרים.

המשוכה הגבוהה האחרת המעכבת פיתוח של פירות וירקות שעברו שינויים גנטיים היא דעת הקהל. אוניברסיטאות וחברות זרעים יודעות שהחדרת מוצר חדש שעבר שיפור גנטי עלולה לעורר זעם בפלחי אוכלוסייה מסוימים בארה"ב המתנגדים למזון שהם סבורים שהוא "המזון של פרנקנשטיין" (Frankenfoods). רוב הקונים אינם מודעים לפירות ולירקות המהונדסים המעטים המצויים כבר בחנויות מכיוון שבדרך כלל הם אינם מסומנים כמהונדסים.

בעשור האחרון נעשתה ההשבחה בעזרת סמנים יותר ויותר מקובלת כדרך מעשית להשבחה של פירות וירקות העוקפת את המחלוקת הזאת. השיטה קיבלה זריקת מרץ גם משיפור השיטות הגנטיות ומהמשך פעולתם של מדענים לקביעת רצף הגנים של עוד ועוד צמחי יבול. השילוב בין הכלאה מסורתית ובין אנליזה של דנ"א עוזר להפנות את תשומת לבם של המגדלים לאיכויות המזון החשובות לצרכנים. "זה נשמע מובן מאליו לשאול מהו רצון הצרכנים, אבל לא כך הדבר," אומר הארי קְלי, משביח עגבניות באוניברסיטת פלורידה. במקום זאת, הוא אומר, מפתחי הזנים תמיד שמים את צורכי החוואים ומפיצי המזון בראש סדר העדיפויות שלהם.

דוגמה מצוינת היא עגבניית המרכולים הקלסית. במשך עשרות שנים סברו המומחים שהאיזון בין רמת החומצות ובין רמת הסוכרים בעגבנייה הוא הגורם העיקרי הקובע אם אנחנו נהנים מטעמה. באופן כללי אנשים אוהבים עגבניות מתוקות, אבל רוב המשביחים לא הקנו חשיבות רבה לטעם. במקום זאת הם חשבו בעיקר על המגדלים המסחריים הגדולים ולכן העדיפו צמחי עגבנייה המניבים הרבה פירות חלקים וקשים הנשארים מלאים גם לאחר מסעות ארוכים בדרך לחנויות. אבל ככל שהצמח מניב יותר עגבניות, הוא יכול לספק פחות סוכר לכל עגבנייה. העגבניות האופייניות למרכולים יכולות אפוא להיראות יפה, אך אין להן די סוכר לענג את בלוטות הטעם.

קְלי נחוש בדעתו להציל את תעשיית העגבניות משיממון הטעם. באמצעות סדרה של מבחני טעימה העריך קְלי כ-200 זני עגבניות לא תעשייתיים שהשתמרו אצל קבוצות קטנות של חוואים וגננים ונמכרים במכולות מקומיות ובשוקי איכרים. העגבניות מזנים מקומיים אלו ידועות בצבעיהן העזים ובטעמן הנפלא, אבל הקליפה שלהן נסדקת ונפגמת בקלות, הן מתרככות מהר וגדלות על צמחים שאינם מניבים די פירות לשם סיפוק צורכי החקלאים המסחריים הגדולים.

במחקרו למד קְלי שרבים מן הזנים המקומיים האלה טעימים יותר מעגבניות מסחריות רגילות לא משום שבעגבניות שלהם יש יותר סוכר אלא מפני שהן גדושות ברכיבי טעם מורכבים יותר: תרכובות אורגניות נדיפות בעלות ריח חריף הנישאות באוויר מן הצמח אל הנחיריים שלנו (חִשבו על דשא קצוץ טרי או על ריחם המפתה של ההדרים). במחקר שעשו קְלי ועמיתיו ב-2012 הם מצאו שאנשים נהנים מעגבנייה גם אם יש בה רמות מתונות של סוכר, ובלבד שיש בה כמות גדולה דיה של תרכובת אורגנית ריחנית בשם גֶרַנְיַאל (geranial). קְלי משער שגרניאל וחומרים נדיפים אחרים לא רק מעניקים לעגבנייה את ניחוחה, אלא גם מגבירים את המתיקות הבסיסית של הפרי. בהמשך המחקרים שלו הוא יצר עגבניות ללא גרניאל וללא מולקולות ריחניות אחרות. אנשים לא אהבו את טעמן. הטועמים המתנדבים לא חשו מתיקות בעגבניות ללא חומרים נדיפים, גם אם הייתה בהן כמות ממוצעת עד גבוהה של סוכר.

לאחרונה מנסה קְלי לייצר צמחי כלאיים שיעניקו למגדלים ולצרכנים את הטוב שבשני עולמות העגבנייה, המקומי-הישן והמסחרי-החדש. בשלוש השנים האחרונות זיווגו קְלי וצוותו את הזנים הטעימים ביותר עם הזנים המודרניים השכיחים כדי ליצור זנים שנותנים יבול רב של עגבניות מוצקות, חלקות וטעימות להפליא. קְלי נוהג לאגור מלאי של מברשות שיניים חשמליות זולות שבעזרתן חברי הצוות שלו מלטפים בעדינות אך ביסודיות את פרחי העגבנית ואוספים את האבקה למבחנות כדי שיוכלו לערוך שידוכים. בה בעת אספו החוקרים פיסות זעירות של עלים כדי לנתח את הדנ"א של הצמחים ולחפש את התבניות הגנטיות האחראיות לריכוזים גבוהים של חומרים נדיפים, למשל, או לקליפה מושלמת. "אין ספק שהניתוח הגנטי אִפשר להשיג הצלבות מושכלות," אומר קְלי. "העבודה שלנו קיבלה זריקת מרץ אמיתית בשנתיים האחרונות, עם פרסום רצף הגנום של העגבנייה."

אוניברסיטת פלורידה שִחררה לאחרונה שניים מזני הכלאיים האלה, שקיבלו את הכינויים "תכשיט הגינה" ו"אוצר הגינה", בשאיפה להעניק לחברת זרעים רישיון להפצה רחבה שלהם. אף שזני הכלאיים לא הניבו יבול מסחרי של עגבניות, הם סיפקו פי שלושה עגבניות מזני ההורים. לעגבניות יש טעם נפלא והן מסוגלות לעמוד במידה לא מבוטלת בתלאות השיווק. ונס ויטקר, עמיתו של קלי, מתקדם יפה בפרויקט דומה שבו הוא מנסה להחזיר את הטעם העז לתותי שדה במרכולים, שגדלו והרוויחו חיי מדף ארוכים אך איבדו את הטעם.

קרבן אחר של קשיי ההובלה וההפצה הראוי לציון, נוסף על המלונים והעגבניות, הוא הברוקולי. כמעט 75% מן הברוקולי בארה"ב גדל בקליפורניה. ברוקולי מעדיף מזג אוויר קריר, והוא מלבלב בערפילים המכסים לעתים מזומנות את עמק סַלינַס. כשהוא נאלץ לעמוד בקיצים החמים והלחים של צפון-מזרח ארה"ב, הוא מפתח ראשים מסוקסים עם ניצנים לא אחידים. כל ניצן קטן בתפרחת דמוית הכיפה של הברוקולי הוא פרח שעדיין לא פרח. תומס ביורקמן ועמיתיו מאוניברסיטת קורנל מצאו שבמהלך תקופה קריטית בהתפתחותו הברוקולי עוקב אחר מספר השעות שבהן הוא נהנה מטמפרטורות קרירות ומייצר ראש תפרחת אחיד רק אם צבר די שעות. זו הסיבה שברוקולי שגדל בחוף המזרחי יכול להבשיל עם תערובת לא מושכת של ניצנים, מקצתם יפים ומלאים ומקצתם קטנטנים וכמעט בלתי נראים.

לפני שלוש שנים וחצי החליטו ביורקמן, מארק פַרנהאם ממשרד החקלאות האמריקני ועמיתיהם הרבים לפתח זן חדש של ברוקולי שישגשג גם במזרח ארה"ב. בחממה שבמעבדתם חשפו ביורקמן וצוותו את הברוקולי לטמפרטורה וללחות המאפיינות את החוף המזרחי ושמרו רק את זרעי הצמחים שצימחו תפרחת לתפארת אפילו בתנאים האלה. אמנם מחכה להם עוד עבודה רבה, אבל הם כבר השביחו ברוקולי שיכול לעמוד בחום הקיץ כמה שבועות יותר מן הזנים שמגדלים במזרח. בינתיים החוקרים סורקים את הגנום של הצמחים השונים שהם גידלו כדי לגלות את הגנים שיסבירו מדוע כמה מהם מתמודדים טוב יותר מאחרים. מציאתם תאפשר לקצר במידה ניכרת את המסע לקראת הצמח האידאלי.

השבחת ברוקולי כדי שיישאר יפה גם בחום אינה רק תרגיל באסתטיקה אלא גם קשורה להשגת ברוקולי טעים ומזין יותר למכירה בשוקי האיכרים ובחנויות הירקות. ברוקולי טרי שנקטף ביום אכילתו שונה מן המזון הרגיל שאנו מוצאים במרכולים, אומר ביורקמן. טעמו עדין, ניחוחו הצמחי המתוק מזכיר יערת דבש, והוא אינו משאיר טעם לוואי חריף. הובלת ברוקולי מקליפורניה לשאר חלקי ארה"ב דורשת אחסון בקרח ובחושך במשך ימים. ללא אור הפוטוסינתזה נעצרת והתאים מפסיקים לייצר סוכרים. הורדה מהירה של הטמפרטורה שוברת את דופנות התאים, מחלישה את מבנה הצמח באופן בלתי הפיך ומרככת אותו. כשהברוקולי מפשיר, מולקולות ואנזימים שונים שזלגו אל מחוץ לתאים בעת שבירתם מעוררים רצף של תגובות כימיות, שמקצתן גורמות לפירוק של תרכובות טעם ומרכיבים תזונתיים. אם יהיה לאיכרים במזרח זן ברוקולי מקומי שיוכלו לגדל ולמכור במקום, כל הבעיות האלה ייפתרו.

בניסיון אחר להעלות את הערך התזונתי של הברוקולי השתמשו ריצ'רד מיתֵן מן המכון למחקר מזון באנגליה ועמיתיו בהשבחה בעזרת סמנים כדי להעלות את ריכוזה של התרכובת גְלוּקוַֹרפַנין, שיש כמה ראיות לכך שהיא עוזרת להילחם בחיידקים ובסרטן. החוקרים קיבלו רישיון לשווק את זן הברוקולי שפיתחו, הקרוי בֶּפוֹרטֶה, לחברת מוֹנְסַנְטוֹ. אפשר למצוא את הזן הזה בכמה רשתות שמשווקות מזון טבעי ואורגני בארה"ב.

זורעים יוזמות

לצורך השגת המענק שאפשר לביורקמן ולפַרנהאם להתחיל במחקר, היה עליהם להוכיח למשרד החקלאות האמריקני שחברות הזרעים אכן מעוניינות באמת ובתמים בפיתוח השוק האזורי החדש לברוקולי בהבטיחן מימון מן המגזר הפרטי. חברות הזרעים מוֹנְסַנְטוֹ, סינג'נטה ובֶּז'ו תורמות כסף לפרויקט אף על פי שהן מתחרות זו בזו. להלכה, גם חברות הזרעים וגם החוקרים באוניברסיטאות יכולים להרוויח משיתוף פעולה כזה. במהלך שלב המחקר והפיתוח כולם חולקים ביניהם מידע ומחליפים זרעים. אבל בסופו של דבר מגיע זמן המשא ומתן. כמו במקרה של קְלי והעגבניות הטעימות שלו, גם ביורקמן מקווה שכשיגיע היום שהוא ועמיתיו יתקרבו לברוקולי היפהפה, תשיג אחת החברות הפרטיות רישיון לייצור נרחב של הזרעים ולהפצתם המסחרית. לביורקמן וצוותו אין משאבים כספיים לעשות זאת בעצמם. אמנם חיפוש סמנים גנטיים בצמחים יחידים נעשה זול יותר ויותר, אך תהליך הייצור והשיווק של כמויות זרעים עצומות עדיין יקר.

ואולם, מכיוון שלחברות הזרעים הענקיות יש משאבים פיננסיים וטכנולוגיים גדולים הרבה יותר מאלה של החברות הקטנות והאוניברסיטאות, כמה משביחי צמחים חוששים שהדבר ידכא חדשנות אמיתית. "מאז עברה הטכנולוגיה למגזר הפרטי חלה ירידה חדה בתכניות השבחת צמחים במגזר הציבורי," אומר ארווין גולדמן מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, שהציג לאחרונה סלק בצבע כתום עז עם פסים זהובים מעגליים. "כמה אנשים טוענים שהמעבר הזה [למגזר הפרטי] הוא הצלחה לארה"ב, אבל חוקרי המגזר הציבורי יעשו דברים שהמגזר הפרטי לא יעשה, כאלה שפיתוחם אורך זמן רב מדי או שהסיכון הכרוך בהם גבוה מדי.

ג'ק ג'וּביק, מנהל המרכז להשבחת צמחים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שהחל לעסוק בהשבחת צמחים בשנות ה-70, זוכר שהחברות הגדולות לא שלטו בתחום כפי שהן שולטות כיום. "כשהתחלתי היו חברות רבות שמכרו זרעים רבים, אך הן נקנו או סולקו מן השוק בידי חברות הענק. זה שינה את המבנה של כל התעשייה," אומר ג'וביק. "במקום שהחוקרים במוסדות הציבוריים ישלימו את פיתוחם של הצמחים, רובנו מתכננים כיום גנום של צמחים שהחברות הגדולות מפתחות. אמנם לחברות האלה יש משאבים המאפשרים להן לערוך בדיקות יעילות ולייצר מבחר משובח לעילא, אך הן שולטות ברוב המידע הגנטי ובטכנולוגיה המשמשים לייצור הזרעים."

גולדמן ועמיתו ג'ק קלופנבורג מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון משתייכים לקבוצה של 20 משביחים וחקלאים מכל רחבי ארה"ב המעוניינים ליצור מערכת שתפעל בשיטה הדומה לתוכנות בקוד פתוח ותספק מבחר של זרעים חופשיים מפטנטים לשימוש כללי. אין תקדים לסידור כזה בשוק הזרעים של המאה ה-21. אחת החלופות היקרות העומדות לפני הקבוצה היא לשכור עורכי דין ולרשום פטנט תקני או זכויות יוצרים על הזרעים שלהם כדי להרשות כמעט לכל מי שמעוניין להשתמש בהם (חוץ מחברות ענק פרטיות, כמובן). לחלופין, הם יכולים לנסות ליצור רישיון שיתופי שיאפשר לאנשים להשתמש בזרעים בתנאי שגם הם יסכימו לשתף את הזרעים שיפתחו ואת כל מה שקשור בהם. גולדמן הציע גם פשרה שלפיה חוקרי ההשבחה ייתנו לחברות מן המגזר הפרטי רישיון לכמה מסוגי הזרעים כדי לאפשר להן להרוויח, ואת שאר הזרעים ישתפו באופן חופשי.

קְלי תוהה אם פשרה מסוימת היא הדרך הטובה ביותר לעתיד. "המציאות היא שאנו באקדמיה איננו יכולים להתחרות במוֹנְסַנְטוֹ-ים ובחברות זרעים אחרות," הוא אומר. "משביחים באוניברסיטאות מוצאים מחקר היבולים הגדולים ונדחקים ליבולי נישה. במחלקה שלי יש משביח אפרסקים, משביח אוכמניות ומשביח תותים. אני מכיר אנשים רבים במוֹנְסַנְטוֹ שזנחו יבולים כאלה מפני שלדעתם הם שוליים." הוא מקווה שהפרדה כזאת תאפשר למגזרים הפרטי והציבורי להשלים זה את זה.

בסופו של דבר, קְלי מעוניין לקדם את האפשרות שתמשוך יותר ויותר משביחי צמחים: גישור על התהום שבין הצורך של המגדלים להתפרנס ובין מה שהצרכנים רוצים לראות על צלחותיהם. "השבחה בעזרת סמנים מאפשרת לחזור ולתקן דברים כמו טעם ומרקם," אומר קלי. "זה בעצם פשוט מאוד: צריך לתת לאנשים את מה שהם רוצים."

_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

על המחבר

פריס ג'אבר הוא כתב בסיינטיפיק אמריקן ועיתונאי עצמאי. הוא כותב בכתבי העת ניו יורק טיימס, wired, Popular Mechanics, ניו סיינטיסט, NOVA ו-The Awl.

בקיצור

יצירת פירות וירקות גדולים ויפים דיים לשם סיפוק דרישות החקלאות התעשייתית אחראית לאיבוד הטעם והערך התזונתי שאפיינו את הזנים של פעם.

במקום לשפר את היבולים האלה באמצעות הנדסה גנטית ולהוסיף על המחלוקת השוררת בנושא, פנו מדענים להשבחה בעזרת סמנים גנטיים, המשלבת הכלאות מסורתיות ואנליזת דנ"א, שנעשית מהירה מתמיד.

בעבר תרמו חוקרי ההשבחה באוניברסיטאות הציבוריות את היבולים שפיתחו לחוואים. כיום הם חייבים להוציא רישיון לשימוש בזרעים לקומץ של חברות ענק פרטיות, שלדעת רבים צברו כוח רב מדי.

רעיונות בסיסיים

השבחה בעזרת סמנים גנטיים

כדי לשפר זן מסוים היה על משביחי צמחים מסורתיים לעסוק שנים ממושכות בשידוכים בוטניים. בדי עמל הם היו חייבים לסלק את התכונות הבלתי רצויות בלי לאבד את הרצויות. זיהוי הגנים העומדים ביסוד התכונות האלה אפשר תהליך יעיל ומדויק הרבה יותר, המכונה "השבחה בעזרת סמנים גנטיים".

עוד בנושא

Improving the Flavor of Fresh Fruits: Genomic, Biochemistry and Biotechnology. Harry j. Klee in New Phitologist, Vol. 187, No. 1, pages 44-56; july 2010.

Breeding Better Crops. Richard Hamilton, Scientific American Earth 3.0 JUNE 2009.

האם מזונות שעברו הנדסה גנטית הם דבר רע? מאת דייוויד ה' פרידמן, סיינטיפיק אמריקן ישראל, דצמבר 2013-ינואר 2014, עמוד 36,
כתבה זו התפרסמה באישור סיינטיפיק אמריקן ישראל

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
סיינטיפיק אמריקן ישראל

# data[].attributes.attachment_link.title
לייצר פירות וירקות טעימים יותר בלי הנדסה גנטית / פריס ג'אבר - הידען

# data[].attributes.attachment_link.description
התנובה הנמכרת במרכולים המודרניים נעשתה יפה ועמידה יותר אבל גם כמעט חסרת טעם וריח. המדענים יכולים כיום להחזירם - ללא שימוש בהנדסה גנטית. התוצרת החקלאית שעל מדפי המרכולים המודרניים מלאה באשליות חזותיות. התותים מלאים ובוהקים, העגבניות חלקות וזוהרות והמלונים מוצקים ובהירים, אבל רובם חסרי טעם וריח.

# data[].attributes.body
מדענים הצליחו לערוך גנים של עובר והפכו אותו לבן כלאיים
מדען סיני הגיעה עם בשורה שהצליח ליצור תינוקת עם עריכה גנטית כדי לתקן פגמים גנטיים הודעה זו זעזע את העולם מפני שבתקופתו זה לא היה חוקי
ולאחרונה חוקר אמריקאי הודיע כי יצר את העובר הראשון שהוא הכלאה בין קוף לאדם דבר זה הביא למהומה בקרב הקהילה המדעית עשר קרתה להפסקת הניסויים בעוברים
דבר זה קרה כבר ב30 מדינות או לפחות בצורה כמעט מלא בבריטניה יש אנשים מסוימים שיש להם הרשאה לערוך ניסוי כמו אלו אבל לא בעוברים אנושיים
ויש מדינות שלא הצליחו לגבש דעה כוללת בעניין מדינות עם רגולציה רבה לביוטכנולוגיה יוכלו להסתגל בקלות יותר למצב זה ויש מדינות שלא יעשו דבר בעניין.

# data[].attributes.attachment_link.title
הנדסה גנטית וכלאיים בין בעלי חיים ובני אדם: כיצד מובילה סין פילוג עולמי במחקר שנוי במחלוקת - הידען

# data[].attributes.attachment_link.description
בשנה שעברה הודיע המדען הסיני, He Jiankui, כי יצר את התינוקות האנושיים הראשונים בעולם שעברו עריכת גנים כדי לתקן פגמים גנטיים. הודעה זו זעזעה את העולם

# data[].attributes.headline
איתי אבוטבול ודור ארביב

# data[].attributes.subject
איתי אבוטבול ודור ארביב

# data[].attributes.body
אפריקה החלו להפיץ יתושים מהונדסים גנטית: מלריה היא אחת המחלות המזיקות ביותר באפריקה ובאסיה. הטפילים הגורמים למחלה נישאים במעיהם ובבלוטות הרוק של יתושי אנופלס.
איך נלחמים במחלה? עד היום, דרך הלחימה העיקרית הייתה באמצעות מניעה: אנשים השתמשו ברשתות שמנעו מהיתושים להגיע אליהם בלילות. אלא שרשתות נוטות להתבלות ולהיקרע, ואינן יכולות להגן על אלו שצריכים לעבוד בלילות.
בשנים האחרונות החלו אנשי המדע והביו-טכנולוגיה לפתח צורה חדשה להילחם במלאריה. מדענים בריטיים הצליחו להנדס גנטית נקבות יתושים במטרה לעקר אותן – למנוע מהן להביא יתושים חדשים לעולם.
למעשה, לא מדובר בתיאוריה בלבד, מאחר ויתושים מהונדסים-גנטית שכאלו הופצו בשנתיים האחרונות באיי קיימן, בפנאמה, בברזיל, בארצות הברית ובהודו. ההצלחה הייתה מרשימה: תוך שישה חודשים נרשמה ירידה של שמונים אחוזים בערך במספר היתושים. בברזיל בלבד, שם התמקדו המדענים ביתושים שהפיצו את קדחת דנגי הקטלנית, נרשמה ירידה של 91 אחוזים במספר מקרי ההדבקה במחלה באותה שנה.
מה שבעצם אומר שעם ההנדסה הגנטית הזאת הצליחו כמעט להעלים את מחלת המלריה שהייתה נחשבת בעבר לאחת המחלות הקשות שקיימות.
https://www.hayadan.org.il/africa-is-beginning-to-spread-genetically-modified-mosquitoes-1609187

# data[].attributes.headline
מיכל פישבייןתירס

# data[].attributes.body
מיכל פישביין
תירס מהונדס גנטית מסרטן:
תירס מהונדס גנטית עקב מחקר שטען כי התירס גורם כביכול להופעת גידולים סרטניים. חלק ממדינות העולם, כמו רוסיה וצרפת, נתקפו בפניקה ואסרו מיד יבוא ושימוש בתירס מהונדס גנטית. הן עשו זאת בלי לבדוק את איכות המחקר ומה עומד מאחורי פרסומו.
החוקרים חילקו חולדות לכמה קבוצות. שלוש קבוצות ניזונו ממזון המכיל ריכוזים שונים של התירס המהונדס NK603, תירס של חברת מונסנטו שהוקנתה לו עמידות לראונדאפ: קבוצה אחת קיבלה מזון ש-11% ממנו היה התירס המהונדס, קבוצה שנייה קיבלה מינון גבוה יותר של התירס (22%) ו-33% ממזונה של הקבוצה השלישית היה תירס זה. מאחר שבשעת גידול התירס נהוג לרסס את השדה בראונדאפ, סרליני ועמיתיו האכילו שלוש קבוצות נוספות של חולדות במינונים שונים של התירס, אך להן התירס שהוסף למזון רוסס בקוטל העשבים. שלוש קבוצות אחרות הואכלו במזון חולדות רגיל, אבל החוקרים הוסיפו למי השתייה שלהם מינונים שונים של ראונדאפ. קבוצה נוספת שימשה כקבוצת ביקורת. החולדות בקבוצה זו שתו מים רגילים וניזונו ממזון חולדות, ש-33% ממנו היו תירס רגיל שאינו מהונדס. כל הקבוצות הופרדו לזכרים ונקבות כך שלבסוף התקבלו 20 קבוצות – שתי קבוצות ביקורת ו-18 קבוצות ניסוי. מחברי המאמר מדווחים כי בחלק מקבוצות הניסוי, כלומר בחלק מהחולדות שאכלו את התירס המהונדס ו/או נחשפו לקוטל העשבים, הופיעו יותר בעיות הורמונליות, גידולים ופגיעות אחרות באיברים מאשר בקבוצת הביקורת. כמו כן, עד 50% מהזכרים ועד 70% מהנקבות מתו בטרם עת בחלק מקבוצות הניסוי, לעומת 30% ו-20% בקבוצת הביקורת.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
יונת אשחר ונעם לויתן

# data[].attributes.attachment_link.title
מוטל בספק: תירס מהונדס גנטית מסרטן - הידען

# data[].attributes.attachment_link.description
לאחרונה פורסם מאמר שעורר סערה ברחבי העולם ובישראל בו נטען כי תירס מהונדס גנטית וקוטל העשבים ראונדאפ מסרטנים. מדוע חוקרים רבים מטילים בו ספקות חמורים ואיך