# data[].attributes.headline
Пам'ятаємо трагедію кримськотатарського  народу

# data[].attributes.subject
Пам'ятаємо трагедію кримськотатарського  народу

# data[].attributes.body
Важко повірити в те, що такий зухвалий акт порушення прав власного народу, як переселення жителів Кримської АРСР, був забутий і пробачений всім світом і як злочинці після зруйнування 180000 життів зуміли прожити спокійне життя не відчувши ніякого покарання за свої дії.
Для "тюрми народів" це було нормальною практикою, адже татари "зрадили батьківщину", яку вони не обирали. Татарам, так само як і українцям, білорусам, монголам і казахам, насильно приписали цю уявну "батьківщину". За логікою радянської верхівки татари повинні були захищати СРСР, але ніяк не братися за будь-який шанс реалізації власної, незалежної держави. Але кримці обрали той шанс, за що вони і підлягали гонінням, репресіям і депортаціям як "антирадянсько налаштовані особи".
Ці події ніколи не будуть забутими та пробаченими для самих татар і для інших жертв репресій проведених прихильниками сталінізму і комунізму.
Інформація взята з сайту: http://www.territoryterror.org.ua/uk/publications/details/?newsid=405
З повагою до татарського народу,
Максименко Олексій

# data[].attributes.headline
Крымские татары – герои и учёные

# data[].attributes.subject
Крымские татары – герои и учёные

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Crimeantatars.club - Сайт о крымских татарах

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В последние дни октября в помещении библиотеки Татарского культурного центра (Дом Асадуллаева) в Москве прошёл интересный вечер, посвящённый крымским татарам - Героям и учёным Московской области.
Многие, конечно, знают об Амет-Хане Султане, Дважды Герое Советского Союза и заслуженном летчике-испытателе СССР, который жил в г. Жуковский Московской области. Но мало кто знает, что в этом же городе жил Герой Советского Союза, Почетный гражданин города Жуковский Фетислям Абилов. Жили в Жуковоском и другие выдающиеся крымские татары - известные учёные-братья: Керим Бекирбаев (Герой социалистического труда) и Тамерлан Бекирбаев (Лауреат премии Правительства Российской Федерации, Заслуженный деятель науки и техники Московской области). Это известные люди в кругу учёных и военных, но их имена мало известны в среде крымских татар. Проживая в одном городе, они общались между собой, дружили семьями, их дети тоже знались.

В подмосковном г. Королёве жил другой известный крымскотатарский учёный - профессор Рефат Аппазов, ближайший соратник академика Сергея Королева.
Амет-Хан Султан - Дважды Герой Советского Союза, Заслуженный лётчик-испытатель СССР
Об Амет-Хане Султане, как о летчике-испытателе, в своем выступлении на вечере рассказал Леонид Степанович Попов - Заслуженный штурман-испытатель СССР, Герой Российской Федерации, председатель Клуба героев города Жуковского.

После окончания войны, в августе 1945 года, Амет-Хан Султан становится слушателем Военной академии командно-штурманского состава в Монино. Однако, в связи с отсутствием базового образования, учеба летчику-асу давалась нелегко и в апреле 1946 года он освобожден в запас в связи с его собственным рапортом с просьбой об отчислении. В феврале 1947 года Амет-Хан Султан стал лётчиком-испытателем Лётно-исследовательского института в подмосковном Жуковском - благодаря помощи своих сослуживцев. Словно второе дыхание у него открылось. За короткий срок Амет-Хан Султан оказался среди лучших испытателей летательных аппаратов различных типов, и это признавали профессионалы высокого класса.

За испытания летательных аппаратов и проявленные при этом мужество и героизм он был представлен к третьей звезде Героя Советского Союза, но... удостоен ордена Красного Знамени и Сталинской премии 2-й степени. Крымский татарин никак не мог быть Трижды Героем.

23 сентября 1961 года Амет-Хану Султану было присвоено звание "Заслуженный лётчик-испытатель СССР". За время лётной работы он освоил около 100 типов летательных аппаратов, его налёт составил 4237 часов.

1 февраля 1971 года Амет-Хан Султан погиб вместе с экипажем при выполнении испытательного полета на летающем самолете-лаборатории "Ту-16ЛЛ", предназначенной для испытания нового реактивного двигателя. Леонид Попов должен был лететь в его экипаже, но в последний момент его отставили: на этот день был назначен выпускной полет в связи с окончанием штурманского отделения ШЛИ.
Анатолий (Фетислям) Абилович Абилов - Герой Советского Союза, Почётный гражданин города Жуковского.
О военном пути Абилова поведал Андрей Анатольевич Симонов - российский журналист, писатель-историк, соавтор международного патриотического интернет-проекта "Герои страны". Но больше всего о герое рассказали его сыновья - Абилов Дмитрий Анатольевич (капитан 1 ранга в отставке, 1944 г. р.) и Абилов Михаил Анатольевич (заместитель директора Транспортной дирекции ВГТРК, 1953 г. р.)

Фетислям (Петай, Анатолий) Абилов родился 15 марта 1915 года в деревне Джадра-Шейх-Эли (ныне село Ударное Джанкойского района) в крестьянской семье. В годы войны Абилов командовал стрелковым полком и дважды (в 1944 и 1945 годах) представлялся к званию Героя Советского Союза, но награждение ни в годы войны, ни в первые послевоенные годы и десятилетия не состоялось.

Полковник в отставке Абилов жил в городе Жуковский. С 1964 года работал на Экспериментальном машиностроительном заводе Жуковского начальником штаба и заместителем директора завода по гражданской обороне.

Указом Президента СССР от 5 мая 1990 года за умелое командование стрелковым полком, образцовое выполнение боевых заданий командования на фронте борьбы с немецко-фашистским захватчиками и проявленные при этом мужество и героизм полковнику в отставке Абилову Анатолию Абиловичу присвоено звание Героя Советского Союза с вручением ордена Ленина и медали "Золотая Звезда". А случилось это присвоение благодаря счастливому случаю - Президент Советского государства Михаил Горбачев в 1990 году посетил город Жуковский, и один депутат воспользовался моментом и лично вручил ему письмо о несправедливом отношении к Абилову с присвоением Героя.

Вот что рассказал Михаил Абилов: "О том, что готовится Указ Президента Горбачёва о награждении звездой Героя Советского Союза за особые заслуги перед Родиной, отец ничего не знал. В день оглашения Указа по радио отец работал на даче в Быково, копался в земле и радио не слышал. Через некоторое время к нему примчался на машине его друг и сообщил, что отца чем-то наградили, а чем - он не понял. Пока они обсуждали, что да как, приехал городской военком и поздравил отца с присвоением ему звания Героя Советского Союза и сказал, что нужно срочно сфотографироваться на документы. На следующий день всё было сделано. Потом было приглашение в Кремль на вручение награды.

При вручении ему высокой награды министр обороны, маршал СССР Дмитрий Язов сказал: "Как это так, всю войну командовал полком, а звание - подполковник!.." В конце торжества по случаю награждения Абилов уже имел звание и форму полковника.

Керим Бекирович Бекирбаев - главный конструктор Московского машиностроительного завода "Скорость" Министерства авиационной промышленности СССР, Герой Социалистического Труда.
Спустя долгие годы справедливость была восстановлена. Награда нашла своего героя. С большим волнением отец поднялся в зале для получения заслуженной награды. Позже он признался, что испытывал противоречивые, смешанные чувства. Но всё же он был горд и рад. Отец занимал всегда активную жизненную позицию.

Незадолго до смерти в 2005 г. он стал Почётным гражданином г. Жуковский".

О Кериме Бекирбаеве, как о выдающемся авиаконструкторе, рассказал Андрей Александрович Синицын - лётчик-испытатель 1-го класса, мастер спорта СССР международного класса, Герой Российской Федерации.

Керим Бекирбаев участвовал в испытаниях и доводке истребителей-перехватчиков Як-25, Як-27, создании сверхзвукового бомбардировщика Як-28, учебно-тренировочных самолётов Як-50 и Як-52, спортивного самолёта Як-55. Руководил работами по испытаниям и освоению пассажирского самолёта местных авиалиний Як-40 и пассажирского самолёта средней дальности Як-42. Один из ведущих специалистов в области создания самолётов вертикального взлёта и посадки, был ведущим инженером по лётным испытаниям в период работы над первым советским самолётом вертикального взлета и посадки Як-36. На посту главного конструктора руководил работами по созданию первого советского палубного штурмовика вертикального взлёта и посадки Як-38 (на вооружении Военно-морского флота с 1977 года) и его учебно-тренировочного варианта Як-38У. Именно его самолёт Як-38 впервые в СССР выполнил взлёт и посадку с палуб боевых кораблей. Затем Бекирбаев работал над созданием более совершенного палубного истребителя вертикального взлета и посадки Як-141.

За выдающиеся успехи в создании новой техники указом Президиума Верховного Совета СССР ("закрытым") от 23 июня 1981 года Бекирбаеву Кериму Бекировичу присвоено звание Героя Социалистического Труда с вручением ордена Ленина и золотой медали "Серп и Молот".

Сам Андрей Синицын участвовал в испытаниях самолетов, которые конструировал и разрабатывал Керим Бекирбаев - таких как Як-53 и самолета вертикального взлета и посадки (СВВП) Як-38 (и его модификаций - Як-38У и Як-38М). Являлся ведущим летчиком-испытателем по программе СВВП Як-141, на котором в апреле 1991 г. установил 12 мировых рекордов. С 1994 по 1998 гг. работал в ОКБ Яковлева, где занимал должность заместителя Генерального директора по летным испытаниям. Испытывал самолеты Як-130, Як-54, Як-58, Як-112. Андрей Синицын освоил около 50 различных летательных аппаратов.

После Андрея Синицына выступил Айдер Бекирбаев. Он рассказал биографию своего отца о его жизненном пути.

Керим Бекирбаев родился 13 октября 1928 года в городе Днепропетровск Украинской ССР. Отец - крымский татарин, мать - русская. Из семьи служащих (отец - горный инженер, мать - преподаватель).

В 1931 году семья переехала в город Таганрог. Учился в школе в Таганроге. В 1941-1943 годах пережил немецкую оккупацию. С 1943 года учился в Таганрогском авиационном техникуме и в вечерней школе рабочей молодёжи (окончил в 1946 году).

В 1952 г. окончил Московский авиационный институт имени Серго Орджоникидзе, а годом позже - курсы повышения квалификации ведущих инженеров по лётным испытаниям при Академии авиационной промышленности. С 1952 года непрерывно на протяжении 37 лет работал в ОКБ № 115 (с 1966 года - Московские машиностроительный завод "Скорость", ныне - ОАО "Опытно-конструкторское бюро имени А.С.Яковлева"): инженер-аэродинамик, с 1953 г. - ведущий инженер по лётным испытаниям, с 1958 г. - начальник бригады отдела лётных испытаний, с 1960 г.- начальник отдела лётных испытаний лётно-испытательного комплекса, с 1963 г. - ведущий конструктор, с 1965 г. - заместитель главного конструктора по испытаниям, с 1971 г. - исполняющий обязанности главного конструктора, с 1975 г. - главный конструктор по лётным испытаниям, с 1977 г. - главный конструктор и временно исполняющий обязанности начальника лётно-исследовательского корпуса, с 1980 г. - главный конструктор и начальник лётно-исследовательского корпуса.

Прошёл обучение по управлению сверхзвуковыми самолётами и в период работы на руководящих должностях по линии лётных испытаний лично совершал испытательные полёты в качестве бортинженера на большинстве разработанных конструкторским бюро А.С.Яковлева самолётов.

Жена - Нина Дмитриевна Чанпалова, 1923 года рождения. В одно время семьи Керима Бекирбаева и Амет-Хана Султана жили в Жуковском в одном доме и в одном подъезде. Это подтверждает и племянник - Энвер Бекирбаев.
Тамерлан Османович Бекирбаев - учёный, специалист в области радиолокации, главный конструктор НИИ Приборостроения им. В. В. Тихомирова.

"Керим и Амет-Хан летали в одном экипаже. Ведь дядя Керим закончил школу летчиков-испытателей. Речь идет об испытании самолета Як-28. Дядя Керим говорил: "у нас татарский экипаж". А на земле самолет готовил казанский татарин Саша Максиняев. Причем жили все на одной лестничной клетке. Амет-Хан в отдельной квартире, а Керим и Саша - в квартире напротив. У каждого было по комнате. У Амет-Хана есть в списке два Яка - 25 и 28".

Керим Бекирбаев скончался 1 июля 1997 года. Похоронен в городе Жуковский Московской области на Быковском кладбище.

Тамерлан Бекирбаев - двоюродный брат Керима Бекирбаева. Он родился 19 октября 1934 года в Махачкале. Отец - Осман Бекирбаев из Алушты, мать - Гульнар Мансурская из Симферополя.

В 1958 году окончил Московский авиационный институт по специальности "авиационная радиотехника".

Тамерлан Бекирбаев - создатель зенитных ракетных комплексов "Бук". Он по сей день занимает пост главного конструктора научно-исследовательского предприятия имени Тихомирова. Его последняя работа - радиолокационная система управления "Барс" для одной из модификаций Су-30.

Среди тех, кто последние 60 лет ковал оборонный щит страны, имя Тамерлана Бекирбаева стоит особняком. Точнее, долгое время это имя вообще было мало кому известно. Конструктор, находившийся у истоков развития систем ПВО средней дальности и систем управления истребителей, был засекречен, как, собственно, и весь НИИ в подмосковном Жуковском. Здесь Бекирбаев, приехавший из Махачкалы учиться на радиоинженера, проработал всю свою жизнь.

"Мы жили здесь, мы работали здесь, мы старались создать что-то лучше, чем создают американцы, но не всегда удавалось", - вспоминает Тамерлан Бекирбаев.

И все-таки удавалось довольно часто. Здесь, к примеру, создавались знаменитые "Кубы" - зенитно-ракетные комплексы, способные сбивать цели на высоте от 100 метров до 7 километров, то есть и крылатые ракеты, и истребители. "Кубы" разошлись по всем странам Варшавского договора. В ходе арабо-израильской войны 1973 года именно этот комплекс позволил египтянам уничтожить едва ли не половину всех Израильских ВВС. В это время Бекирбаев и его отдел уже корпели над новым детищем. Комплекс "Бук" стал логическим продолжением "Куба". В 1972 году, больше сорока лет назад, начали его разработку, и до сих пор он стоит на вооружении в 11 странах.

В музее института, куда ни глянь, - разработки Бекирбаева. Конструкции, напоминающие барабаны, - на самом деле глаза и уши истребителя, его радиолокационная начинка. Именно она позволяет захватывать цели, без нее пилоты были бы похожи на слепых котят.

Всё это разрабатывалось в советское время, потом наступил крах. В 90-е годы, когда предприятия оборонки выживали, производя металлические тазы и прочий ширпотреб, Бекирбаев сам вышел на внешний рынок и заключил контракт с Индией, который, кстати, реализуется до сих пор. Индийские ВВС заказали 272 самолета Су-30МКИ. Это первый в мире сверхманевренный истребитель, запущенный в серийное производство. И уникальным его делает как раз радиолокационная система "Барс" - разработка Бекирбаева.
Ибрагим Гафурович Факидов - выдающийся учёный-физик, профессор, участник челюскинской экспедиции
В 2008 году российские Су под управлением индийских асов разбили американскую эскадрилью. Было это во время учений РЭД ФЛЭГ на полигоне Неллис в штате Невада. Сегодня эти истребители закупает Алжир и Малайзия и они были приняты на вооружение российских ВВС. Бекирбаеву 19 октября исполнилось 83 года, он по-прежнему - главный конструктор, и ценят его отнюдь не только за былые заслуги.

Бекирбаев - автор 100 научных работ и 30 патентов, и, похоже, это не предел. Сегодня перед институтом стоит стратегическая задача - создание РЛС для истребителя пятого поколения.

Ибрагим Факидов - человек-легенда. Мало кто знает, что он был в команде академика И.В. Курчатова по разработке первой советской атомной бомбы.

Факидов Ибрагим Гафурович родился в 1906 году в крымской деревне Куру-Узень вблизи г. Алушта в татарской крестьянской семье. В 1922 г. по направлению сельского совета Ибрагим поступил на рабочий факультет в г. Симферополе. В 1925 г. учеба на рабфаке по техническому отделению успешно была окончена, и Ибрагим поехал в Ленинград, где поступил на учебу в Ленинградский политехнический институт им. М.И. Калинина на физико-механический факультет.

После окончания Ленинградского физико-технического института Факидова, как перспективного ученого, включили в состав "челюскинской экспедиции". На пароходе его прозвали Фарадеем - когда экспедиция оказалась в ледяном плену, он читал своим соратникам лекции по физике.

После окончания ледовой эпопеи Ибрагим Факидов переехал на Урал и продолжил научную работу. Затем он принял участие еще в одном полярном походе на ледоколе "Садко", поддерживавшем связь с перелетавшим через Северный полюс летчиком Сигизмундом Леваневским. В военные годы он вместе с Игорем Курчатовым был призван на службу в Тихоокеанский флот, где они занимались размагничиванием военных кораблей. После войны Факидов возглавил лабораторию электрических явлений в Свердловском институте физики металлов, где работал до последнего времени.

С 1946 до выхода на пенсию в 1986 году Факидов работал заведующим лабораторией электрических явлений ИФМ УНЦ АН СССР. В 1935 году ему присуждена степень кандидата физико-математических наук, в 1936 г. - звание доцента, в 1961 г. - звание профессора.

Ибрагим Факидов - участник 4 полярных экспедиций. Имел правительственные награды. Особенно гордился медалями "Почётный полярник", "Изобретатель СССР" и орденом "Красной Звезды".

Ибрагим Гафурович Факидов значится в списках создателей советской атомной бомбы, утвержденных И. В. Курчатовым.

Во всех анкетах Ибрагим Факидов как будто специально подчеркивал свое крымскотатарское происхождение.

Ибрагим Факидов скончался 28 ноября 2002 года и похоронен в Екатеринбурге. В крымском селе Малореченское улица Солнечная переименована в улицу имени И. Г. Факидова. Имя его помнят на родине.
Рефат Фазылович Аппазов - советский и российский учёный, доктор технических наук, профессор, лауреат Государственной премии СССР (1980). Под руководством С. П. Королёва работал в ОКБ-1 над космической программой СССР
Ибрагим Факидов, Керим Бекирбаев, Тамерлан Бекирбаев - известные ученые крымскотатарского происхождения, которые своими изобретениями внесли существенный вклад в укрепление обороноспособности советского и российского государства. Благодаря моему знакомству с родным сыном Тамерлана Бекирбаева - Энвером, который тоже живет в г. Жуковский Московской области, было выявлено то, что до сих пор было никому неизвестно!

Отец Керима Бекирбаева - Бекир и отец Тамерлана Бекирбаева - Осман были родными братьями! При этом Бекир и Осман приходились двоюродными братьями Ибрагиму Факидову! Их матери - Фатьма и Айше - родные сестры.

В г. Королеве жил известный ученый в области космонавтики профессор Рефат Аппазов, ближайший соратник академика Сергея Королева. О нём, как о своем учителе, рассказал Сергей Владимирович Кравчинский - великолепный знаток истории и активный участник многих значимых проектов в области авиации и ракетостроения, ведущий конструктор Публичного акционерного общества "Ракетно-космическая корпорация "Энергия" имени С. П. Королёва" (РКК "Энергия").

В своё время Рефат Аппазов заметил шустрого паренька, который проявлял интерес к космонавтике и авиации, и дал ему путевку в жизнь. Это был его ученик Сергей Кравчинский.

Рефат Аппазов родился в 1920 году в Акмесджите (Симферополе), в 1939 году окончил школу в Ялте. В том же году поступил в Московское высшее техническое училище им. Баумана, факультет боеприпасов которого окончил в 1946 году.

По направлению попал на бывший артиллерийский завод в Подмосковном городе Королев (станция Подлипки), который перепрофилировали в Научно-исследовательский институт по ракетной технике. Затем последовала полугодовая командировка в Германию для изучения трофейной техники, в частности, баллистической ракеты дальнего действия ФАУ-2, где Аппазов познакомился с будущим главным конструктором Сергеем Королёвым.

Всю жизнь Аппазов проработал на одном предприятии, из них первые 20 лет - под руководством Королёва. Участвовал во всех его разработках, начиная с копирования немецкой ракеты ФАУ-2 и первой отечественной управляемой ракеты дальнего действия Р1, а закончил созданием ракетно-космического комплекса "Энергия-Буран".

Профессор, доктор технических наук, лауреат Государственной премии СССР (1980), кавалер орденов "Знак Почета", ордена Трудового Красного Знамени и ордена Ленина.

Рефат Аппазов скончался 18 апреля 2008 года. Согласно его собственному завещанию, был похоронен в Крыму.
Ибраим Военный
* * *

Подводя итоги этого мероприятия, можно заключить, что такие люди, как Амет-Хан Султан, Анатолий Абилов, Керим Бекирбаев, Тамерлан Бекирбаев, Ибрагим Факидов, Рефат Аппазов, внесли огромный вклад в укреплении обороноспособности советского и российского государства.

На фото - автор текста (в центре) с участниками московской встречи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
© 2017 Girey Djemilev w-evo.net help@w-evo.ru

# data[].attributes.attachment_link.title
Крымские татары - герои и учёные

# data[].attributes.attachment_link.description
В последние дни октября в помещении библиотеки Татарского культурного центра (Дом Асадуллаева) в Москве прошёл интересный вечер, посвящённый крымским татарам - Героям и учёным Московской области. Многие, конечно, знают об Амет-Хане Султане, Дважды Герое Советского Союза и заслуженном летчике-испытателе СССР, который жил в г. Жуковский Московской области.

# data[].attributes.headline
Раджу переглянути художній фільм "Хайтарма" (реж. Ахтем Сейтаблаєв) про депортацію кримських татар у 1944 р. Фільм створений на основі реальних подій. Змушує багато про що задуматись. Не залишає байдужим.

# data[].attributes.subject
Раджу переглянути художній фільм "Хайтарма" (реж. Ахтем Сейтаблаєв) про депортацію кримських татар у 1944 р. Фільм створений на основі реальних подій. Змушує багато про що задуматись. Не залишає байдужим.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ATR

# data[].attributes.attachment_link.title
Хайтарма. Художественный фильм. Полная версия

# data[].attributes.headline
Примусове виселення 

# data[].attributes.body
Примусове виселення кримськотатарського населення відбулось 18 травня 1944 року. Саме в цей день співробітники карального органу НКВС прийшли у кримськотатарські будинки та оголосили власникам, що через зраду вони будуть виселені з Криму. За наказом Сталіна сотні тисяч сімей ешалонами було відправлено до Середньої Азії. У період насильницької депортації загинуло близько половини переселенців, третина із них - діти до 14 років.
Інфографіка Укрінформу до Дня пам'яті жертв депортації кримськотатарського народу із Криму показує, як геноцид виглядає на карті..

# data[].attributes.body
"Історичний вебінар" від ТКУМА: "ДЕПОРТАЦІЯ КРИМСЬКИХ ТАТАР ТА ІНШИХ НАРОДІВ КРИМУ: РАДЯНСЬКИЙ ЗЛОЧИН, ЩО МАЄ ПРОДОВЖЕННЯ"

# data[].attributes.attachment_link.title
ДЕПОРТАЦІЯ КРИМСЬКИХ ТАТАР ТА ІНШИХ НАРОДІВ КРИМУ: РАДЯНСЬКИЙ ЗЛОЧИН, ЩО МАЄ ПРОДОВЖЕННЯ

# data[].attributes.headline
Всеукраїнська школа онлайн. Урок до Дня пам'яті депортації кримських татар

# data[].attributes.subject
Всеукраїнська школа онлайн. Урок до Дня пам'яті депортації кримських татар

# data[].attributes.attachment_link.title
7-10 класи. Історія України. День пам’яті жертв геноциду кримськотатарського народу (Тиж.7:ПН)

# data[].attributes.headline
18 травня ми згадуєм

# data[].attributes.body
18 травня ми згадуємо таку жахливу подію в історії як депортація кримських татар, що відбулась 1944р.
Радянська влада вирішила вчинити чистку корінного населення Криму. Покарання людей відбувалося за принципом колективної провини. Багато людей загинуло навіть від самого початку депортації, адже очевидці стверджують, що тих, хто опирався розстрілювали на місці. Цих невинних людей фактично грабували, конфіскуючи у них будинки, худобу, інше майно. Від нелюдських умов перевезення, а також у перші роки після переселення загинуло майже половина депортованих кримських татар.
Ми повинні пам'ятати про цю подію, про цей злочин, що є рівносильним геноциду і не повторювати такі страшні помилки знову..

# data[].attributes.headline
Політв'язень Олег Сенцов про пам'ять.

# data[].attributes.subject
Політв'язень Олег Сенцов про пам'ять.

# data[].attributes.headline
Роковини депортації: заклик кримськотатарської спільноти приєднатися до Акції і запалити Свічку пам'яті  18 травня 2020 року о 21-00. 

# data[].attributes.subject
Роковини депортації: заклик кримськотатарської спільноти приєднатися до Акції і запалити Свічку пам'яті  18 травня 2020 року о 21-00. 

# data[].attributes.headline
При проведенні депортації киримли застосовано принцип "колективної відповідальності"

# data[].attributes.subject
При проведенні депортації киримли застосовано принцип "колективної відповідальності"

# data[].attributes.body
Публікація від музею "Територія терору"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Депортація кримських татар, 1944 р.

Навесні 1944 р. радянська влада повернулась у Крим й відразу вдалася до масових репресій проти категорій населення, які виявили хоча б найменшу непокору сталінському режиму в період війни. До числа "неблагонадійних" потрапили громадяни, репресовані раніше за політичними мотивами, а також представники "нелояльних народів".
За принципом "колективної відповідальності"
Досвід масових "етнічних чисток" у Криму в перші роки німецько-радянської війни (зокрема виселення з півострова 61 тис. 184 німців у серпні-вересні 1941 р. та 438 італійців у січні 1942 р.) знадобився відразу після повторного захоплення півострова військами 4-го Українського фронту та Окремої Приморської армії. Вже шостого дня після початку Кримської операції, 13 квітня 1944 р., нарком внутрішніх справ СРСР Л. Берія та нарком держбезпеки СРСР В. Меркулов підписали наказ "Про заходи щодо очищення території Кримської АРСР від антирадянських елементів". Йшлося насамперед про кримських татар, звинувачених у "зраді Батьківщини" та "пособництві на користь німецьких окупантів". Для цього у Крим прибуло 5 тис. оперативних працівників НКВС та НКДБ СРСР, водночас до таємної операції залучили 20 тис. бійців та офіцерів внутрішніх військ НКВС [1].

За даними НКВС-НКДБ, з 10 по 27 квітня 1944 р. було заарештовано 49 членів мусульманських комітетів, створених кримськими татарами під час війни у співпраці з німецькою окупаційною адміністрацією, виявлено 5 тис. 806 "антирадянськи налаштованих осіб". У середині травня їх кількість зросла до 8 тис. 521 особи. Під час оперативно-чекістських заходів вилучено 6 тис. 100 одиниць бойової зброї [2].

Факти співпраці окремих представників кримськотатарського народу з нацистським окупаційним режимом у роки війни Сталін хотів використати для реалізації власних великодержавницьких цілей. Через сумнівну лояльність до радянської влади, наявність неросійських національностей на окраїнах комуністичної імперії ставала небажаною. Водночас з'являлася можливість отримати додаткову дешеву робочу силу й скерувати її в інші регіони країни для використання в екстремальних умовах. Відтак, усе кримськотатарське населення опинилося під загрозою виселення.

Радянські каральні органи розпочали підготовку масштабної операції з виселення кримськотатарського населення з півострова ще задовго до прийняття рішення вищим військово-політичним керівництвом про її проведення. У доповідній записці на ім'я очільника НКВС Л. Берії від 7 травня 1944 р. повідомлялося: "Підготовчу роботу до операції вважаємо можливою закінчити 18-20 травня, а всю операцію - до 25 травня". Нарком внутрішніх справ 10 травня 1944 р. особисто доповідав Сталіну: "Враховуючи зрадницькі дії кримських татар проти радянського народу, та виходячи із небажаності подальшого проживання кримських татар у прикордонній окраїні Радянського Союзу, НКВС СРСР вносить на ваш розгляд проект рішення ДКО про виселення усіх татар з території Криму. Вважаємо доцільним розселити кримських татар як спецпоселенців у районах Узбецької РСР для використання на роботах як в сільському господарстві - колгоспах, радгоспах, так і в промисловості та на будівництві" [3].

На п'яти машинописних сторінках тексту проекту постанови були роз'яснення з усіх питань організації депортації кримських татар, зазначалися терміни виселення, перераховувалися відомства, відповідальні за виконання завдання уряду тощо. Проект підписав Й. Сталін. Ніколи ще проміжок часу між звільненням від окупації та депортацією не був таким коротким: трохи більше місяця.

11 травня 1944 р. Державний комітет оборони СРСР прийняв історичну постанову № 5859 про виселення кримських татар із Кримської АРСР в Узбецьку СРС. Підставою для депортації у документі вказувалося: "У період Вітчизняної війни багато кримських татар зрадили Батьківщину, дезертирували із частин Червоної армії, які обороняли Крим, і переходили на бік противника, вступали у сформовані німцями добровольчі татарські військові частини, які боролися проти Червоної армії, в період окупації Криму німецько-фашистськими військами, брали участь у німецьких каральних загонах, кримські татари особливо відзначалися своїми звірячими розправами щодо радянських партизан, а також допомагали німецьким окупантам в справі організації насильницького угону радянських партизан в німецьке рабство та масового винищення радянських людей" [4]. До 1 червня 1944 р. кримські татари отримували статус "спецпоселенців".

21 та 29 травня 1944 р. були прийняті додаткові постанови про нові переселення татар із Криму в Марійську АРСР, Горьковську, Івановську, Костромську, Молотовську та Свердловську області РРФСР [5].
"Детатаризація" Криму
НКВС та НКДБ СРСР вважало можливим закінчити всю операцію з депортації кримських татар достроково до 18-20 травня 1944 р. Згідно з графіком операція з "детатаризації" Криму мала розпочатися вранці 18 травня. Однак у деяких населених пунктах виселення корінного населення розпочалося пізно ввечері 17 травня.

"З вечора 17 травня 1944 р. у Сімферополі з'явилося багато вантажних машин, - пригадує Ділявер Еннанов. - Їх розмістили по обидві сторони вулиці. Одночасно у місті з'явилося багато-багато солдат. Ми, маленькі хлопчики, бігали вулицями і рахували. Починали і збивалися з рахунку. Чи ми могли собі уявити, для чого вони призначені? У місті не було скасовано комендантської години, і ми з мамою лягли спати раніше. Раптом серед ночі сильний гуркіт у двері. Прокинувшись, я побачив, як заспаній матері офіцер сердитим голосом щось читав на папері. Поряд з ним стояло двоє солдат. Офіцер поспішав. Повідомив, що на збори є 10 хв. (...) Нас вивели з дому в двір. Під дощем в оточенні солдат внутрішніх військ сиділи зі своїм скарбом наші сусіди, також кримські татари. Разом з ними ми просиділи до світанку. Підігнали машини і нас відвезли на окраїну міста, до залізничної станції (...) Пам'ятаю, нас посадили в подвійний вагон № 44. Сльози, стогін, крики - і поїзд рухається з місця. Коли перетинали кордон Криму, всі, хто був в ешелоні, заспівали якусь пісню. Співали і плакали, оглядалися назад" [6].

Тамара Протасова, яка маленькою дівчинкою також була депортована разом зі своєю сім'єю з Криму, розповідала: "На світанку 18 травня 1944 р. нас розбудив гуркіт у двері. Троє озброєних солдат наказали нам швидко зібратися для виїзду. Перелякана мама вирішила, що нас повезуть на розстріл, як німці розстрілювали євреїв. Вона мовчки взяла мене за руку і, не збираючи ніяких речей, пішла до виходу. На щастя, нам трапилися хороші конвоїри. Вони пояснили: вас виселяють, шлях некороткий, беріть із собою все, що зможете взяти" [7].

18 травня 1944 р. нарком НКВС СРСР Л. Берія звітував Й. Сталіну та В. Молотову про початок депортації кримських татар: для завантаження в ешелони підготували 90 тис. осіб, з яких 48 тис. відправили на схід. Наступного дня з усього півострова було зібрано спецконтингент у 165 тис. осіб, з яких 136 тис. 412 осіб депортували [8].

У звіті 281 окремого стрілецького полку внутрішніх військ НКВС на прикладі Судацького р-ну Кримської АРСР йдеться про те, як відбувалася підготовка та проведення спецоперації: "З 12 по 17 травня підрозділи полку займалися безпосередньою підготовкою до проведення операції - вивчали місцевість гірського району очікуваних дій, наявність прихованих підступів до населеного пункту, місця для розташування вогневих засобів та спостереження, вивчали склад місцевого населення, готували маршрути пересування, визначали місця посадочних площ та пункти зосередження машин (...) Проведення великої підготовчої роботи в підрозділах полку, доведення до всього особового складу конкретного завдання майбутньої операції, дали можливість успішно провести її в короткий період без єдиного випадку якого-небудь спротиву або укриття від населення (...)".В результаті операції із Судацького р-ну було депортовано 14 тис. 378 кримських татар [9].

20 травня 1944 р. заступник наркома внутрішніх справ СРСР І. Сєров та заступник наркома держбезпеки СРСР Б. Кобулов у звіті вищому партійно-державному керівництву підвели підсумки проведеної операції - депортація кримських татар була завершена о 16-ій год., за її результатами було переселено 180 тис. осіб. Впродовж трьох діб каральні органи відправили з півострова понад 70 залізничних ешелонів, у кожному з яких було по 50 вагонів, ущент заповнених переселенцями [10].

"По дорозі в Сімферополь проїжджали в темноті пусті села. В кожному з них сумно і страшно вили собаки, вили корови - просто страх брав. У Сімферополі нас битком набили в товарні потяги, можна було тільки сидіти. Проїжджали ми різні міста та села, часто у відкриті двері вагонів летіло каміння, доносилися крики: "Везуть зрадників Батьківщини!", - пригадувала виселенка Лілія Яртубашева [11].

Масштаб депортації видавався сталінському керівництву недостатнім. Тому 21 травня 1944 р. ДКО СРСР прийняв постанову про додаткове переселення з Криму кримських татар.

Враховуючи кількість мобілізованих Головним управлінням формування Червоної армії та спецконтингент, скерований на провідні промислові об'єкти країни, загальна кількість вивезених татар становила 191 тис. 14 осіб. Під час проведення кампанії з виселення заарештували "як антирадянський елемент" 1 тис. 137 осіб, за весь час операції - 5 тис. 989 осіб. Л. Берія наказав своїм емісарам І. Сєрову, Сергієнко та Фокіну залишатися в Криму та забезпечити арешт тих татар, які переховувалися від переселення: "тов. Сєрову необхідно врахувати, що в Криму ні в якому разі не можна залишати татар, які ухиляються від переселення, та інший бандитський елемент". Одночасно виселяли партійних та радянських працівників Криму [12].

Згодом на схід відправили кримських татар, які заселяли інші райони країни. НКВС СРСР вимагало від республік свідчити про наявність на їхніх територіях кримських татар. Дослідники називають різну кількість виселених у 1944 р. кримських татар. За останніми підрахунками - близько 200 тис. осіб [13].
Довга дорога на схід
Переселення відбувалося у важких санітарно-побутових умовах. Люди погано харчувалися, що спричинило високу смертність. Кримська татарка Тамара Протасова пригадувала умови свого транспортування: "До самої смерті не забуду почуття приниження, коли нас, як стадо тварин, заштовхали в товарні вагони і довгі дні та ночі везли затравлених, завошивлених, голодних. Люди помирали. На коротких зупинках солдати викидали трупи із вагонів. Хоронити було ніколи: паровоз давав гудок і ешелон рухався далі" [14]. Її одноплемінник Ділявер Еннанов розповідав: "На шляху двері вагону відкривалися на коротких зупинках, коли вважала за потрібне охорона. На зупинках думали про воду... виносили із вагонів покійників. На більш тривалих зупинках із наявних продуктів, хто встиг що схопити з дому, під наглядом конвоїрів готували собі їжу. За два тижні шляху ті, хто витримав це перевезення, страшно вихуділи, завошивіли, стали непізнаваними"[15].

За підрахунками дослідників, людські втрати під час перевезення кримських татар ешелонами на схід становили 7 тис. 889 осіб [16]. У довідці про рух спецпоселенців Криму в 1944-1946 рр. зазначалося, що у перший період серед них загинуло 44 тис. 887 осіб., тобто 19,6 %. Як зазначалося у зведенні із Узбецької РСР, у 1944 р. серед спецпоселенців у республіці померли 16 тис. 52 особи (10 %), у 1945 р. - 13 тис. 183 особи (9,8 %) із загального числа депортованих [17]. Тамара Протасова щодо умов свого проживання на спецпоселенні в Узбекистані розповідала: "Влітку страшна спека, епідемія тифу та малярії, укуси зміїв та скорпіонів, а взимку холод та голод забирали тисячі людей. Ми з мамою чудом залишилися в живих після тифу, а малярія мучила нас кожне літо на протязі шести років" [18].

Понад 2/3 виселених кримських татар спрямували в Узбецьку РСР. Перші 7 ешелонів із виселенцями прибули в Узбекистан 1 червня 1944 р., наступного дня - 24; 5 червня - 44; 7 червня - 54 ешелони. Усього до Узбецької РСР було депортовано 35 тис. 275 сімей кримських татар. Їх прийом був закінчений 8 липня 1944 р., про що доповідав Л. Берії нарком внутрішніх справ Узбекської РСР Ю. Бабаджанов. Географічно розселення було таким: Ташкентська - 56 тис. 641, Самаркандська - 31 тис. 604, Андижанська - 19 тис. 773, Ферганська - 16 тис., Наманганська - 13 тис. 431, Кашкадар'їнська - 10 тис., Бухарська - 4 тис. осіб [19].

Кримські татари прибули також в Казахську РСР - 2 тис. 426 осіб, Башкірську АРСР - 284, Якутську АРСР - 93 особи, в Горковську область Росії - 2 тис. 376 осіб, а також Молотовську - 10 тис., Свердловську - 3 тис. 591 осіб, Іванківську - 548, Костромську область - 6 тис. 338 осіб [20].

Значну частину кримських татар "передали для трудового використання" на шахтах, заводах та будовах. Більшість з них не мали елементарних умов для життя і праці, багато людей хворіли (від 10 % до 40 %). Станом на 1948 р. у промисловості та сільському господарстві працювало 74 тис. 97 спецпоселенців із кримськотатарського народу [21].
Етноцид проти народів Криму
Насильницьке переміщення кримськотатарського народу зі споконвічної Батьківщини до Середньої Азії та інших регіонів СРСР супроводжувалося його тотальним пограбуванням. Фактично майно переселенців було конфісковане. Відповідно до постанови ДКО від 11 травня 1944 р. кожній родині дозволили взяти із собою лише "особисті речі, одяг, побутовий інвентар, посуд та харчі в кількості до 500 кг". У результаті депортації у кримських татар вилучили: понад 80 тис. будинків, понад 34 тис. присадибних будинків, близько 500 тис. голів худоби, всі запаси продовольства, насіння, саджанців, корму для домашніх тварин, будівельних матеріалів, десятки тисяч тон сільськогосподарської продукції. Було ліквідовано 112 особистих книгозбірень, 646 бібліотек у початкових і 221 у середніх школах. У селах закрили 360 хат-читалень, у міста і райцентрах - понад 9 тис. шкіл і 263 клуби. Були також закриті мечеті в Євпаторії, Бахчисараї, Севастополі, Феодосії, Чорноморському та в багатьох селах. На місце виселених кримських татар на півострів прибули переселенці з України, Воронезької, Брянської, Тамбовської, Ростовської областей РФ - загалом 17 тис. 40 сімей (62 тис. 104 особи) [22].

Насильницька депортація позбавляла кримських татар їхнього споконвічного етносоціального та етнокультурного середовища проживання. Хоча офіційно депортований кримськотатарський народ звинувачували у співробітництві з німецькими окупантами, дії комуністичної влади щодо виселення цього народу з півострова були цілком злочинними, адже жоден народ за всіма міжнародно-правовими нормами не може і не повинен бути покараним за злочини, вчинені окремими чи навіть багатьма його представниками. Репресивна політика радянської держави визначила соціальний та демографічний регрес кримськотатарського народу у повоєнний період, поставила його на межу вимирання як національної спільноти. За усіма критеріями депортацію кримських татар у травні 1944 р. можна назвати геноцидом. Конвенція ООН про запобігання злочину геноциду та покарання за нього від 9 грудня 1948 р. визначала ним "дії, здійснені з метою знищити повністю або частково яку-небудь національну, етнічну, расову або релігійну групу як таку" [23].

Відповідно до постанови ДКО СРСР від 2 червня 1944 р. одночасно з кримськими татарами з Криму виселяли "німецьких посібників з числа греків, вірмен та болгар". З пропозиціями щодо проведення цієї спецоперації звернувся 29 травня 1944 р. нарком НКВС СРСР Л. Берія [24]. Вірменам та болгарам інкримінувалося активне співробітництво з окупантами, грекам - дрібні торгівельні гешефти з німцями. Операція з виселення охопила обидва контингенти і була здійснена упродовж двох днів - 27-28 червня 1944 р. Органи НКВС примусово перемістили з Криму на спецпоселення в Гур'євську, Молотовську, Свердловську, Кемеровську області та в Башкирську АРСР сім'ї греків, вірмен та болгар в кількості 37 тис. 455 осіб (з них: греків - 16 тис., вірмен - 9 тис. 821, болгар - 12 тис. 628). Всього у травні-червні 1944 р. з Криму було виселено 225 тис. осіб [25].

Політика етноциду щодо депортованих етносів Криму не обмежувалася лише їх виселенням за межі етнічної території. Відбулася низка антиправових заходів, спрямованих на знищення історичної пам'яті, мови, культури і самосвідомості депортованих народів. Відразу після виселення "антирадянських елементів" з півострову розпочалася ліквідація всього, що нагадувало про етноси, які колись населяли Крим. Майже цілковито була змінена топоніміка півострова. Згідно з указом Президії Верховної Ради РРФСР від 14 грудня 1944 р. [26] були перейменовані райони та районні центри, назви яких були пов'язані з виселеними спецпереселенцями. Зокрема, Ак-Мечетський район був перейменований у Чорноморський, а село Ак-Мечеть - у село Чорноморське, Ак-Щейхський район - в Роздольненський. Усього перейменували 11 районів та районних центрів Криму. За підрахунками дослідників, упродовж наступних років було перейменовано 1 062 села в 26 районах Кримської області [27].

Постановою Президії Верховної Ради РРФСР від 30 червня 1945 р. було подано прохання до Президії Верховної Ради СРСР щодо перетворення Кримської АРСР у Кримську область. Того ж дня своїм указом Президія ВР СРСР постановила затвердити відповідне подання. Згідно зі ст. 18 Конституції СРСР 1936 р. територія радянських республік не могла бути змінена без їхньої згоди. Однак всупереч цієї норми Кримська АРСР була перетворена в область у складі РРФСР [28]. Ніхто не запитав згоди на це ні в населення, що мешкало на території півострова, ні навіть в органів радянської влади Кримської АРСР. 25 червня 1946 р. на засіданні Верховної Ради РРФСР був підписаний закон, яким було затверджено ліквідацію Кримської АРСР. Таким чином, скасування останньої було взаємопов'язане із переселенням кримських татар, болгар, греків, вірмен та німців з території Криму.

Осіб, депортованих із Криму, зарахували до категорії спецпоселенців, виселених довічно. Указ Президії Верховної Ради СРСР "Про кримінальну відповідальність за втечі з місць обов'язкового постійного поселення осіб, виселених у віддалені райони Радянського Союзу в період Вітчизняної війни" від 26 листопада 1948 р. встановлював жорстоке покарання за втечу зі спецпоселення - 20 років каторжних робіт.

Внаслідок поганих кліматичних та санітарно-побутових умов, непосильної праці та хвороб у нових місцях проживання кількість кримських татар різко зменшилася. Станом на 1 січня 1953 р. у Радянському Союзі проживало 165 тис. спецпоселенців кримськотатарської національності, з них 46 тис. 461 чоловіків, 64 тис. 53 жінки, 50 тис. 220 дітей [29]. Окрім цього, режим спецпоселень сприяв руйнуванню етнічної єдності, мовної спільності кримськотатарського народу, знецінивши такі норми як право на життя, честь і гідність людини.

Режим спецпоселення для репресованих народів Криму був скасований лише указами Президії ВР СРСР від 27 березня 1956 р. (для кримських греків, болгар, вірмен) та від 28 квітня 1956 р. (для кримських татар) [30]. Законодавчі акти вищого органу державної влади СРСР хоча й передбачали звільнення з-під адміністративного нагляду спецпоселенців з Криму, однак повністю позбавляли їх права на компенсацію втраченого при виселенні майна та забороняли повертатися в місця колишнього проживання. Ця заборона формально діяла до 1974 р., а фактично до 1989 р.
Список використаних джерел та літератури

1. Кримскотатарское национальное движение. Документы, материалы, хроника. - М., 1992. - Т. 2. - С. 42-43.

2. Бугай М.Ф. Депортація кримських татар у 1944 р. // Український історичний журнал. - К., 1992. - №1. - С. 34.

3. Сталинские депортации: 1928-1953 / Под общ. ред. акад. А. Н. Яковлева; Сост. Н. Л. Поболь, П. М. Полян. - М.: Международный Фонд "Демократия"; Материк, 2005. - (Россия. ХХ век. Документы). - С. 496.

4. Там само. - С. 497.

5. Бугай Н.Ф. Народы Украины в "Особой папке Сталина"/ Ин-т рос. истории РАН. - М.: "Наука", 2006.- С.109-110.

6. Кримські татари. 1944-1994 рр. Статті, документи, свідчення очевидців. - К.: "Рідний край", 1995. - С. 329.

7. Там само. - С. 325.

8. Сталинские депортации: 1928-1953 / Под общ. ред. акад. А. Н. Яковлева; Сост. Н. Л. Поболь, П. М. Полян. - М.: Международный Фонд "Демократия"; Материк, 2005. - (Россия. ХХ век. Документы). - С. 500-501.

9. Там само. - С. 503.-506.

10. Там само. - С. 501-502.

11. Кримські татари. 1944-1994 рр. Статті, документи, свідчення очевидців. - К.: "Рідний край", 1995. - С. 331.

12. Бугай М. Ф.Депортація кримських татар у 1944 р. // Український історичний журнал. - К., 1992. - №1. - С. 36-38.

13. Бажан О. Г. Депортація народів Криму в роки Другої світової війни через призму документів радянських спецслужб // Кримські татари: історія та сучасність (До 50-річчя депортації кримськотатарського народу): Матеріали міжнародної наукової конференції (Київ, 13-14 травня 1994 р.). - К., 1995. - С. 163.

14. Кримські татари. 1944-1994 рр. Статті, документи, свідчення очевидців. - К.: "Рідний край", 1995. - С. 325.

15. Там само. - С. 330.

16. Наберухін А. І. 1944 рік: детатаризація Криму // Кримські татари 1944-1994 рр. Статті. Документи. Свідчення очевидців. - К., 1995. - С. 11.

17. Хаялі Р. І. Кримськотатарський народ в умовах депортації (1944-1967 рр.). Автореф. дис. канд. Істор. наук. - 07.00.01. - Запоріжжя, 2000. - С. 15-16.

18. Кримські татари. 1944-1994 рр. Статті, документи, свідчення очевидців. - К.: "Рідний край", 1995. - С. 325.

19. Бугай М. Ф. Депортация народов Крыма: документы, факты, комментарии. - М., 2002. - С.146.

20. Бугай Н.Ф. Народы Украины в "Особой папке Сталина"/ Ин-т рос. истории РАН.- М.: "Наука", 2006. - С.115

21. Бажан О. Г. Депортація народів Криму в роки Другої світової війни через призму документів радянських спецслужб // Кримські татари: історія та сучасність (До 50-річчя депортації кримськотатарського народу): Матеріали міжнародної наукової конференції (Київ, 13-14 травня 1994 р.). - К., 1995. - С. 163.

22. Овчаренко П. Д. Депортація кримськотатарського народу 1944 // Енциклопедія історії України: Т.2. / Редкол.: В.А. Смолій (голова) та ін. НАН України, Інститут історії України. - К.: "Наукова думка", 2004. - С. 56.

23. http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/995_155

24. Сталинские депортации: 1928-1953 / Под общ. ред. акад. А. Н. Яковлева; Сост. Н. Л. Поболь, П. М. Полян. - М.: Международный Фонд "Демократия"; Материк, 2005. - (Россия. ХХ век. Документы). - С. 508-511.

25. Там само. - С. 510-514.

26. Там само. - С. 520.

27. Могила Д. В. Перейменування назв адміністративних об'єктів в Криму як наслідки депортації 1944 р. кримських татар, болгар, вірмен та греків // Ученые записки Таврического национального университета им. В. И. Вернадского. Серия "Юридические науки". Том 21 (60). - № 2. - 2008. - С. 301306.

28. Сталинские депортации: 1928-1953 / Под общ. ред. акад. А. Н. Яковлева; Сост. Н. Л. Поболь, П. М. Полян. - М.: Международный Фонд "Демократия"; Материк, 2005. - (Россия. ХХ век. Документы). - С. 521.

29. Земсков В. Н. Массовое освобождение спецпоселенцев и ссыльных (1954-1960) // Социологические исследования. - 1991. - № 1. - С. 5-7.

30. Кримські татари. 1944-1994 рр. Статті, документи, свідчення очевидців. - К.: "Рідний край", 1995. - С. 79.

Олександр Пагіря, науковий співробітник Музею

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
територія терору - пересильна тюрма № 25

# data[].attributes.attachment_link.title
Депортація кримських татар у травні 1944 року

# data[].attributes.attachment_link.description
Депортація кримських татар, 1944 р. Навесні 1944 р. радянська влада повернулась у Крим й відразу вдалася до масових репресій проти категорій населення, які виявили хоча б найменшу непокору сталінському режиму в період війни. До числа "неблагонадійних" потрапили громадяни, репресовані раніше за політичними мотивами, а також представники "нелояльних народів".

# data[].attributes.headline
"Говори, отец, о войне... Говори, отец, говори. Говори, отец, до зари..."

# data[].attributes.subject
"Говори, отец, о войне... Говори, отец, говори. Говори, отец, до зари..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
рустам белялов

# data[].attributes.attachment_link.title
18 мая день депортации крымских татар

# data[].attributes.headline
Крымский татарин Амет-Хан Султан - один из самых известных военных пилотов Великой Отечественной войны.

# data[].attributes.subject
Крымский татарин Амет-Хан Султан - один из самых известных военных пилотов Великой Отечественной войны.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Реальное время

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Один из самых известных военных пилотов Великой Отечественной войны

Недавно завершилось голосование на присвоение имен аэропортам России. В Крыму одним из предлагаемых вариантов был выдающийся летчик Амет-Хан Султан (в итоге, не без скандала, был выбран художник Айвазовский). Вместе с тем общественники продолжают настаивать на советском герое. Заведующий Музеем-мемориалом Казанского кремля Михаил Черепанов в авторской колонке, написанной для "Реального времени", рассказывает о судьбе Амет-Хана Султана. Наш колумнист разбирается, чем оказался неудобен крымский татарин (и лакец) нынешним "патриотам".

Кто больше нагрешил

Постыдная политическая возня вокруг имени дважды Героя Советского Союза Амет-Хана Султана в связи с переименованием аэропорта в Симферополе заставляет еще раз вернуться к размышлениям о том, отвечает ли в нашей стране "сын за отца" и насколько живучей осталась в наших умах традиция ставить клеймо "неблагонадежных" на целые народы.

Все чаще мне становится стыдно перед внуками, сидящими у экрана телевизора, на котором "государственные мужи" и политики разного калибра "на полном серьезе" рассуждают о том, насколько оправданной была депортация целых народов 75 лет назад. С патриотическими лицами непогрешимые слуги народа говорят о том, что миллионы советских граждан были весьма заслуженно обречены в 1944 году по приказу И.В. Сталина на смерть от голода и холода из-за своего "сотрудничества" с врагом во время оккупации. С ученым видом герои телепередач соревнуются в том, кто больше найдет "преступлений", совершенных представителями народов Кавказа, Крыма и Калмыкии... А теперь уже Украины, Прибалтики и далее по списку...

И редко кто из трезвомыслящих участников разговора напомнит: даже если были реальные предатели и военные преступники той или иной национальности, подавляющее большинство мужчин депортированных народов верой и правдой защищали советскую страну в рядах ее армии. Почему репрессиям подвергнуты и их семьи?

Капитан ВВС РККА Амет-Хан Султан в 1943 году. Фото warheroes.ru

Хотелось напомнить нынешним продолжателям национальной политики Сталина, что первым практиковал и пропагандировал коллективную ответственность того или иного народа за "преступления" отдельных своих представителей не кто иной, как отец нацизма Адольф Гитлер. Это он внушал миллионам своих сограждан, что назначенные лично им народы либо должны быть ограничены в своих правах, либо вообще не имели права жить. На каком основании? Мешали культурному развитию арийской нации. И фюрер не принимал во внимание тот факт, что тысячи представителей обреченных им народов были гордостью Германии в культуре и науке, защищали ее интересы в рядах ее армии.

"Черный дьявол" наводит страх на фрицев

Один из конкретных примеров сталинского подхода к решению национального вопроса - судьба семьи дважды Героя Советского Союза Амет-Хана Султана, которая буквально чудом избежала позорной смерти в ссылке только благодаря вмешательству нескольких советских генералов, ценивших вклад летчика-татарина в оборону СССР. Вспомнить о ней заставила новая волна клеветы и политиканства после того, как в 2015 году Верховная рада Украины своим постановлением присвоила имя Амет-Хана Султана - советского летчика-аса, национального героя крымско-татарского народа аэропорту "Симферополь". Естественно, российские политики восприняли этот факт как бык красную тряпку и ополчились против "ставленника украинских бендеровцев".

Руководство аэропорта, конечно, поспешило заявить, что реагировать на данное постановление не видит смысла. А в Госдуме России напомнили, что "данное решение не имеет для России никакой юридической силы". Все на борьбу с врагами России! Теперь старательно вымазывается из всех списков голосования именно это имя - героя Великой Отечественной войны, летчика-испытателя СССР.

Между тем хотелось бы кратко напомнить нынешним "истинным патриотам", любителям бессмысленных политических "базаров" с матом и драками на центральных каналах российского телевидения, кого конкретно в данном случае они пытаются вычеркнуть из нашей памяти.

Фрагмент экспозиции Музея дважды Героя Советского Союза Амет-Хана Султана в Алупке. Фото Fastboy / wikipedia.org

Первыми своим врагом и "Черным дьяволом" назвали 20-летнего крымского татарина Ахмета еще в 1940-е годы летчики люфтваффе. Их обуревала паника, как только в радиоэфире звучала информация: "В небе "Черный дьявол"!!!" Это значило, что в бою участвует наиболее опасный противник, имеющий немалый опыт уничтожения немецких самолетов в личном бою. И это не было чьей-то приукрашенной пропагандой. Летчики с крестами на крыльях хорошо знали, что именно этот крымский татарин умудрился уцелеть после того, как своим "Харрикейном" таранил в воздухе бомбардировщик "Юнкерс-88". В том бою два офицера люфтваффе погибли и двое попали в плен.

А всего на счету гвардии майора, на фронте - командира авиаэскадрильи 9-го гвардейского истребительного авиаполка Ахметхана Султана (как он называл себя в документах), было 30 немецких самолетов, сбитых лично в 150 воздушных боях. Еще 19 машин были сбиты его группой. Только за годы Великой Отечественной этот асс совершил 603 боевых вылета на истребителях И-153, "Харрикейн", Як-7Б, Як-1, Р-39 "Аэрокобра" и Ла-7.

Воевал на Сталинградском, Южном, IV Украинском, III и I Белорусских фронтах. Оборонял Сталинград, освобождал Украину, Польшу и штурмовал Берлин.

Дважды получил высшую награду родины - звание Героя Советского Союза - 24 августа 1943 года и 29 июня 1945 года. Среди его наград - три ордена Ленина, четыре ордена Красного Знамени, ордена Александра Невского, Отечественной войны I степени и Красной Звезды.

Чуть не стал трижды Героем

Но заслуги Амета Султановича Аметхана перед родиной не ограничиваются только годами войны. Вплоть до 1 февраля 1971 года, дня своей гибели, он за 4237 часов полетов "научил летать" 96 типов самолетов и аппаратов, среди которых не только стратегические бомбардировщики, но и крылатые ракеты.

В начале 1950-х годов ему, чудом выжившему при испытаниях самолета-снаряда не было присвоено третье звание Героя Советского Союза только потому, что он был по национальности крымским татарином. Вождь, объявивший весь его народ "предательским", дал ему только премию своего имени.

Между тем стоило бы напомнить и самому отцу народов, и прочим последователям нацистской теории, что летчик-истребитель Ахмет-Хан по отцу был лакцем. И даже формально никак не мог отвечать за "вину" матери-татарки. Даже если ее второй сын вынужден был спасать свою семью сотрудничеством с оккупационными властями.

По нормальной человеческой логике, наоборот, заслуги легендарного героя должны были сторицей окупить все проступки или провинности его родственников. Тем более сегодня, при оценке всего его вклада в укрепление обороноспособности страны.

И нынешним формалистам, якобы пытающимся бороться с постановлением Верховной рады Украины, напомню, что имя дважды Героя Советского Союза Амет-Хана Султана аэропорт города Симферополя должен носить с честью и далеко не случайно. Легендарный летчик родился в городе Алупке в Крыму. В Симферополе он окончил железнодорожную школу ФЗУ, работал слесарем по ремонту паровозов в местном депо. Именно в Симферопольском аэроклубе началась его летная жизнь. И воевал он здесь же, в крымском небе.

И все попытки вычеркнуть имя Амет-Хана Султана из нашей памяти не могут вызвать иных эмоций кроме стыда.

А что касается других сынов крымскотатарского народа, героев Великой Отечественной войны, каждый желающий может найти на сайте "Подвиг народа" копии наградных документов сотен офицеров Красной Армии, крымских татар, награжденных орденами СССР.

Несколько из них прилагаю.

Справка

Михаил Валерьевич Черепанов - заведующий Музеем-мемориалом Великой Отечественной войны Казанского кремля; председатель ассоциации "Клуб воинской славы"; член редколлегии Книги Памяти жертв политических репрессий РТ. Преподаватель дополнительного образования Казанского Дворца детского творчества им. А. Алиша. Заслуженный работник культуры Республики Татарстан, член-корреспондент Академии военно-исторических наук, лауреат Государственной премии РТ.

Родился в 1960 году.

Окончил Казанский государственный университет им. В.И. Ульянова-Ленина по специальности "Журналистика".

Руководитель рабочей группы (с 1999 по 2007 год) Книги Памяти жертв политических репрессий Республики Татарстан.

С 2007 года работает в Национальном музее РТ.

Один из создателей 28-томной книги "Память" Республики Татарстан о погибших в годы Второй мировой войны, 19 томов Книги Памяти жертв политических репрессий Республики Татарстан и др.

Создатель электронной Книги Памяти Республики Татарстан (списка уроженцев и жителей Татарстана, погибших в годы Второй мировой войны).

Автор тематических лекций из цикла "Татарстан в годы войны", тематических экскурсий "Подвиг земляков на фронтах Великой Отечественной".

Соавтор концепции виртуального музея "Татарстан - Отечеству".

Участник 60 поисковых экспедиций по захоронению останков солдат, павших в Великой Отечественной войне (с 1980 года), член правления Союза поисковых отрядов России.

Автор более 100 научных и научно-просветительских статей, книг, участник всероссийских, региональных, международных конференций. Колумнист "Реального времени".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости общества

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
социальные новости

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анализ исторических событий

# data[].attributes.attachment_link.title
Амет-Хан Султан: как легендарный летчик не стал трижды Героем Советского Союза

# data[].attributes.attachment_link.description
Один из самых известных военных пилотов Великой Отечественной войны Недавно завершилось голосование на присвоение имен аэропортам России. В Крыму одним из предлагаемых вариантов был выдающийся летчик Амет-Хан Султан (в итоге, не без скандала, был выбран художник Айвазовский). Вместе с тем общественники продолжают настаивать на советском герое.

# data[].attributes.headline
Депортация крымских татар, начатая 18 мая 1944 года, - одно из крупнейших преступлений советского режима.

# data[].attributes.subject
Депортация крымских татар, начатая 18 мая 1944 года, - одно из крупнейших преступлений советского режима.

# data[].attributes.body
"Пам'ятати - щоб не повторити..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
18-20 мая 1944 года по приказу из Москвы крымскотатарское население Крыма депортировали.

Это принудительное выселение крымских татар, которых советская власть обвинила в сотрудничестве с нацистами, стало одной из самых быстро проведенных депортаций в мировой истории.

Основная фаза насильственного переселения произошла в течение неполных трех суток, начавшись на рассвете 18 мая 1944 года и закончившись в 16:00 20 мая.

По данным Национального движения крымских татар, всего из Крыма депортировали 238500 человек, из которых 205,9 тысяч, то есть 86,4% составляли женщины и дети.

Для этого НКВД привлекло более 32000 бойцов.

Служащие НКВД заходили в кримськотатарськие дома и объявляли хозяевам, что из-за измены Родине их выселяют из Крыма.

Чтобы собрать вещи давали 15-20 минут. Официально каждой семья было разрешено взять с собой до 500 кг багажа, однако на самом деле позволяли забрать значительно меньше, а иногда - вообще ничего.

Людей грузовыми автомобилями отвозили к железнодорожным станциям. Оттуда на восток отправили около70 эшелонов плотно закрытых товарных вагонов, переполненными людьми.

Во время переезда погибло около восьми тысяч людей, большинство из которых - дети и пожилые люди. Самые распространенные причины смерти - жажда и тиф.

Все имущество, которое осталось в Крыму после депортации крымских татар, государство присвоило себе.

Большинство крымских татар отправили в Узбекистан и соседние с ним районы Казахстана и Таджикистана. Небольшие группы людей попали в Марийскую АССР, на Урал и в Костромскую область России.

В первые годы ссылки крымскотатарский народ потерял 46,2% от общей численности.

Подавляющее большинство крымских татар было перевезено в так называемые спец поселения - окруженные вооруженной охраной, блокпостами и ограждены колючей проволокой.

Приезжие были дешевой рабочей силой, их использовали для работы в колхозах, совхозах и на промышленных предприятиях.

В 1948 году Москва признала крымских татар пожизненными переселенцами. Те, кто без разрешения НКВД выходил за пределы своего спецпоселения подвергались опасности и 20-летнему заключению.

К 1957 году были запрещены любые публикации на крымскотатарском. С БСЭ изъяли статью о крымских татарах.

Эту национальность также запретили указывать в паспорте.

После выселения с полуострова крымских татар, а также греков, болгар и немцев, в июне 1945 года Крым перестал быть автономной республикой и стал областью в составе РСФСР.

Советская власть уничтожала крымскотатарские памятники, сжигала рукописи и книги. В мечетях открывали кинотеатры и магазины.

Режим спецпоселений для крымских татар просуществовал до эпохи хрущевской десталинизации - второй половины 1950-х. Тогда советское правительство смягчило для них условия жизни, но не стало снимать обвинения в государственной измене.

В 1950-1960 годы крымские татары боролись за свое право вернуться на историческую родину, в том числе с помощью демонстраций в узбекских городах.

В 1968 году поводом одной из таких акций стал день рождения Ленина. Власти разогнали митинг.

Постепенно крымским татарам удалось добиться расширения своих прав, однако неформально суровый запрет на их возвращение в Крым действовал до 1989 года.

За четыре последующих года на полуостров вернулась половина всех крымских татар, живших тогда в СССР - 250 000 человек.

Возвращение в Крым коренного населения было сложным и сопровождалось земельными конфликтами с местными жителями, которые успели освоиться на новой земле.

# data[].attributes.attachment_link.title
Казахстан - Депортация крымских татар, начатая 18 мая 1944 года - одно из крупнейших преступлений советского режима.

# data[].attributes.attachment_link.description
18-20 мая 1944 года по приказу из Москвы крымскотатарское население Крыма депортировали. Это принудительное выселение крымских татар, которых советская власть обвинила в сотрудничестве с нацистами, стало одной из самых быстро проведенных депортаций в мировой истории. Основная фаза насильственного переселения произошла в течение неполных трех суток, начавшись на рассвете 18 мая 1944 года и закончившись в 16:00 20 мая.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ахтем Сейтаблаев -  Когда мы вернёмся

# data[].attributes.body
"Де ж ваш розум? Людство плаче. Ви уявили себе богами, Але всі смертні. губіть мою душу, Наші душі..."
Повний переклад тексту: https://poltava.to/news/38474/

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Радіо Свобода Україна

# data[].attributes.attachment_link.title
Депортація кримських татар -- трагедія цілого народу