# data[].attributes.body
Kedves Diákok!
Arra kérlek Benneteket, hogy az elkészített anyagokat a megfelelő rovatba illesszétek be.
Készítsetek hozzászólást, értékelést osztálytársaitok munkájához is.
Az alábbiakban néhány ötletet adnék, amit szabadon használhattok.
Április 25-én zárul a lehetőség.

# data[].attributes.body
Élő, valós idejű népességadatok a világról.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
World Population: Past, Present, and Future

(move and expand the bar at the bottom of the chart to navigate through time)

The chart above illustrates how world population has changed throughout history. View the full tabulated data.

At the dawn of agriculture, about 8000 B.C., the population of the world was approximately 5 million. Over the 8,000-year period up to 1 A.D. it grew to 200 million (some estimate 300 million or even 600, suggesting how imprecise population estimates of early historical periods can be), with a growth rate of under 0.05% per year.

A tremendous change occurred with the industrial revolution: whereas it had taken all of human history until around 1800 for world population to reach one billion, the second billion was achieved in only 130 years (1930), the third billion in 30 years (1960), the fourth billion in 15 years (1974), and the fifth billion in only 13 years (1987).

During the 20th century alone, the population in the world has grown from 1.65 billion to 6 billion.

In 1970, there were roughly half as many people in the world as there are now.

Because of declining growth rates, it will now take over 200 years to double again.

Wonder how big was the world's population when you were born?
Check out this simple wizard or this more elaborated one to find out.

Growth Rate

Population in the world is growing at a rate of around 0.91% per year in 2024 (up from 0.88% in 2023, and down from 0.98% in 2020, and 1.06% in 2019). The current population increase is estimated at around 73 million people per year.

Annual growth rate reached its peak in the late 1960s, when it was at around 2%. The rate of increase has nearly halved since then, and will continue to decline in the coming years.

World population will therefore continue to grow in the 21st century, but at a much slower rate compared to the recent past. World population has doubled (100% increase) in 40 years from 1959 (3 billion) to 1999 (6 billion). It is now estimated that it will increase by 50% in the subsequent 40 years, to reach 9 billion by 2037.

The latest world population projections indicate that world population will reach 10 billion persons in the year 2057 and 10.4 billion in 2100.

World Population (2024 and historical)
View the complete population historical table
World Population Forecast (2025-2050)
View population projections for all years (up to 2100)
World Population Milestones

10 Billion (2058)

The United Nations projects world population will reach 10 billion in the year 2058.

9 Billion (2037)

World population is expected to reach 9 billion in the year 2037.

8.1 Billion (current)

The current world population is 8,109,479,367 as of Thursday, May 16, 2024 according to the most recent United Nations estimates elaborated by Worldometer. The term "World Population" refers to the human population (the total number of humans currently living) of the world.

8 Billion (2022)

World population has reached 8 billion people on November 15, 2022 according to the United Nations. The U.S. Census Bureau International Database (IDB) estimates instead that the world population hit 8 billion on September 26, 2023. In their note, they added: " Emphasis on the word estimates. There are many sources of uncertainty in estimating the global population, and it's unlikely this population milestone was reached on that exact date" [ source]

7 Billion (2010)

According to the latest revision by the United Nations (released in 2022), world population reached 7 Billion in late 2010 (after being previously estimated as occurring on October 31, 2011). The U.S. Census Bureau made a different estimate, for which the 7 billion mark was reached on March 12, 2012.

6 Billion (1998)

According to the latest revision by the United Nations (released in 2022), the 6 billion figure was reached towards the end of 1998 (this was previously estimated as occurring on October 12, 1999, celebrated as the Day of 6 Billion). According to the U.S. Census Bureau instead, the six billion milestone was reached on July 22, 1999, at about 3:49 AM GMT. Yet, according to the U.S. Census Bureau, the date and time of when 6 billion was reached will probably change because the already uncertain estimates are constantly being updated.

Previous Milestones

Summary Table

1 - 1804 ( 1803 years): 0.2 to 1 bil.

1804 - 2022 ( 218 years): from 1 billion to 8 billion

World Population by Region

World Population Density (people/km²)

Population density map of the world showing not only countries but also many subdivisions (regions, states, provinces). See also: World Map

Courtesy of
Junuxx at en.wikipedia [ CC-BY-SA-3.0 or GFDL], via Wikimedia Commons

World Population by Religion

According to a recent study (based on the 2010 world population of 6.9 billion) by The Pew Forum, there are:

2,173,180,000 Christians (31% of world population), of which 50% are Catholic, 37% Protestant, 12% Orthodox, and 1% other.

1,598,510,000 Muslims (23%), of which 87-90% are Sunnis, 10-13% Shia.

1,126,500,000 No Religion affiliation (16%): atheists, agnostics and people who do not identify with any particular religion. One-in-five people (20%) in the United States are religiously unaffiliated.

1,033,080,000 Hindus (15%), the overwhelming majority (94%) of which live in India.

487,540,000 Buddhists (7%), of which half live in China.

405,120,000 Folk Religionists (6%): faiths that are closely associated with a particular group of people, ethnicity or tribe.

58,110,000 Other Religions (1%): Baha'i faith, Taoism, Jainism, Shintoism, Sikhism, Tenrikyo, Wicca, Zoroastrianism and many others.

13,850,000 Jews (0.2%), four-fifths of which live in two countries: United States (41%) and Israel (41%).

World Population by Country

How many people have ever lived on earth?

It was written during the 1970s that 75% of the people who had ever been born were alive at that moment. This was false.

Assuming that we start counting from about 50,000 B.C., the time when modern Homo sapiens appeared on the earth (and not from 700,000 B.C. when the ancestors of Homo sapiens appeared, or several million years ago when hominids were present), taking into account that all population data are a rough estimate, and assuming a constant growth rate applied to each period up to modern times, it has been estimated that a total of approximately 106 billion people have been born since the dawn of the human species, making the population currently alive roughly 6% of all people who have ever lived on planet Earth.

Others have estimated the number of human beings who have ever lived to be anywhere from 45 billion to 125 billion, with most estimates falling into the range of 90 to 110 billion humans.

World Population clock: sources and methodology

The world population counter displayed on Worldometer takes into consideration data from two major sources: the United Nations and the U.S. Census Bureau.

1. The United Nations Population Division of the Department of Economic and Social Affairs every two years calculates, updates, and publishes estimates of total population in its World Population Prospects series. These population estimates and projections provide the standard and consistent set of population figures that are used throughout the United Nations system.

The World Population Prospect: the 2022 Revision provides the most recent data available (released in July of 2022). Estimates and projected world population and country specific populations are given from 1950 through 2100 and are released every two years. Worldometer, as it is common practice, utilizes the medium fertility estimates.

Data underlying the population estimates are national and sub national census data and data on births, deaths, and migrants available from national sources and publications, as well as from questionnaires. For all countries, census and registration data are evaluated and, if necessary, adjusted for incompleteness by the Population Division as part of its preparations of the official United Nations population estimates and projections.

2. The International Programs Center at the U.S. Census Bureau, Population Division also develops estimates and projections based on analysis of available data (based on census, survey, and administrative information) on population, fertility, mortality, and migration for each country or area of the world. According to the U.S. Census Bureau, world population reached 7 billion on March 12, 2012.

For most countries adjustment of the data is necessary to correct for errors, omissions, and inconsistencies in the data. Finally, since most recent data for a single country is often two years old on average, the current world population figure is necessarily a projection of past data based on assumed trends. As new data become available, assumptions and data are reevaluated and past conclusions and current figures may be modified.

For information about how these estimates and projections are made by the U.S. Census Bureau, see the Population Estimates and Projections Methodology.

Why Worldometer's Population Clock is the most accurate

The above world population clock is based on the latest estimates released in July of 2022 by the United Nations. It will show the same number wherever you are in the world and whatever time you set on your PC.

Visitors around the world visiting a PC clock based counter, instead, will see different numbers depending on where they are located. This is the case with other world population clocks - such as the one hosted on a United Nations website, reaching 8 billion in 24 different instances (one per hour) on November 15, 2022, when each local time zone reached 12:10:08. Similarly, in 2011, the clocks on a UN website and on National Geographic - showed 7 billion whenever the visitor's locally set PC clocks reached 4:21:10 AM on October 31, 2011.

Obviously, the UN data is based on estimates and can't be 100% accurate, so in all honesty nobody can possibly say with any degree of certainty on which day world population reached 7 billion (or any other exact number), let alone at what time. But once an estimate is made (based on the best data and analysis available), the world population clock should be showing the same number at any given time anywhere around the world.

# data[].attributes.attachment_link.title
World Population Clock: 8.1 Billion People (LIVE, 2024) - Worldometer

# data[].attributes.attachment_link.description
How many people are there in the world? World population has reached 8 billion on November 15, 2022 according to the United Nations. World population live counter with data sheets, graphs, maps, and census data regarding the current, historical, and future world population figures, estimates, growth rates, densities and demographics

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ösztönösen vagy átgondoltan, érzelmi töltéssel, vagy érzelmek nélkül, de minden ember szókincsében ott van a „szegény" szó. Használjuk a hidegben fagyoskodó hajléktalanra, a szomszédunkban lakó idős betegre, a kiközösített kisgyerekre, anélkül, hogy az értelmező szótárt bújnánk. Döntően ez az oka annak, hogy a végtelenségig vitatkozhatunk azon, hogy hány szegény is van Magyarországon, s hogy nőtt-e, vagy csökkent a szegények száma. Az is igaz, hogy nem elég megszámolni a szegényeket. A szegények számbavétele azonban elengedhetetlen feltétele a társadalompolitikai döntéshozatalnak is, melynek fontos része a szegénység érdemi csökkentése, túl az egyéni jótékonyságon. Az illusztráció Nemes Csaba munkája a Gyöngyöspata sorozatból
„Hányan vannak ma a szegények?"

A kérdés megválaszolásának első lépése a szegénység fogalmának pontos meghatározása, amely a „mérhetővé tétel" követelményének is eleget tesz. Hogy a klasszikus példánál maradjak, még a kavicsok megszámlálása sem könnyű, hiszen először is el kell tudni dönteni, hogy mettől meddig kavics a kődarab? S hogy milyen megfontolásból és milyen módon választom ki azokat a különböző formájú, anyagú, méretű kövek sokaságából? A szegények és nem-szegények szétválasztása értelemszerűen ennél is sokkal bonyolultabb. Még akkor is, ha a Duna-parton kavicsokat gyűjtve, vagy a motyóját szatyorban hurcoló szembejövő embertársunknak egy kis pénzt adva, nem gondolkodunk el rajta. Csak mellékesen jegyzem meg, hogy a ma használatos szegénységszámítási módszerek egyike sem veszi számításba a hajléktalanokat a szegények között. Nem azért mert olyan jómódúak lennének, hanem azért, mert nem értelmezhetőek a szegénység ismérvei az állandó hajlék nélküliekre. Nem köztudott, de még az idősotthonban, börtönben, nevelőintézetekben (azaz intézményi háztartásokban) élőkre sem.

A mai számháborús időkben különösen fontos, hogy a szegénység kiterjedtségére, a szegénység mélységére vonatkozó „hivatalos" számadatokat megértsük, s a csatát ne a fogalmi tisztázatlanság, hanem a szakmai elköteleződés, az ezen alapuló alternatív számításokkal alátámasztott érvek, tények vezessék.

Az Európai Unió előírásainak megfelelően, ma kétféle hivatalosnak tekintett szegénységi adatot számol és publikál a KSH, melyek bárki számára hozzáférhetőek az Eurostat honlapján, nemzetközi összehasonlításban is. Az egyik az ún. „(jövedelmi)szegénységi arány", a másik az angol rövidítéssel „AROPE mutatónak" nevezett „szegénységi és kirekesztettségi arány". Ezt számos országban kiegészítik egyéb mutatókkal is, amik így vagy úgy a szegénység abszolút mértékét jellemzik. Ilyen volt Magyarországon a KSH létminimum mutatója is, melyet sokan egyfajta hazai szegénységi küszöbnek is tekintettek. Döntően ez utóbbira hivatkozott a Hivatal, amikor 2014-ben beszüntette ezt a nagy múltú számítási módszert. ( A szerző korábbi cikkét erről lásd itt. KM.)

Hogyan mérjük, hogy ki a szegény?

Minden statisztikai adat mögött egy soklépcsős adat-előállítási folyamat húzódik meg; így van ez a szegénységre vonatkozó adatokkal is, hasonlóan a munkanélküliséghez, a jólléthez, a vallásossághoz vagy épp a GDP-hez.

Sokféle igénnyel, sokféle nézőpontból választhatjuk meg saját szegénység definíciónkat, a hozzá kapcsolódó mérési módot, s ennek megfelelően vehetjük számba a szegénység jellemzőit, a szegények számát. Amikor azonban az így kapott adat forgalomba kerül, tudni kellene, hogy az adott számítási mód milyen megfontolásokra épült, milyen ismérvek mentén határozta meg a szegénységet, hogyan készült a számítás.

Viszont a gyakorlat azt mutatja, hogy az adat „használatba vétele" után a „használati utasítás" legtöbbször elhomályosul, feledésbe megy vagy elkallódik. Így aztán a szegények számáról, népességen belüli arányáról folyó, vérre menő vitáknak gyakran éppen a tényszerű alapja vész el. Ez megnyitja az utat nemcsak a tények és vélekedések összemosása előtt, hanem ahhoz is, hogy tényként propagáljanak nem igazolható tendenciákat.

Az EU-országok két egységesen számolt szegénységi mutatószáma: a szegénységi arány és szegénység és/vagy kirekesztettség kockázatának kitettek aránya (AROPE-mutató)

December elején láttak napvilágot a 2015-re vonatkozó, EU-módszertant követő adatok. E szerint Magyarországon a „jövedelmi szegénységi arány" 14,5%, a „szegénység vagy kirekesztettség kockázatának kitettettek aránya" pedig 26,3% (KSH: A háztartások életszínvonala 2015). A gyakran emlegetett, 40% körüli arány pedig a megszüntetett, de a szakszervezetek által, KSH-módszertannal, 2015-re is kiszámított mutató, a létminimum alatt élők aránya.

Az EU országokra kidolgozott és egységesen alkalmazott két szegénységi mérőszám közül leggyakrabban a (jövedelmi) szegénységi rátára hivatkoznak. Itt a szegénységi küszöbérték egy egységes módszertan szerint, de viszonylagosan definiált jövedelemhatár, mégpedig az adott ország medián-jövedelmének[1] 60 százaléka. Hogy e mutató szerint ki minősül szegénynek, az attól függ, hogy az adott országban élők jövedelme egymáshoz képest hogyan alakul, azaz milyen a népesség jövedelmének eloszlása.

A szegénység ez esetben relatív kategória, csak a „többiek jövedelméhez képest" értelmezhető. Nem egy megfogható tartalommal bíró (minimális megélhetést biztosító) „standard" szerinti szegénységet fejez ki, hanem egy „viszonyt", mely arra utal, hogy a szegények azok, akiknek „kevesebbje" van, mint a többségnek.

Így fordulhat elő, hogy az EU ezen - relatív jövedelmi szegénységi - mutatója szerint Magyarországon a szegények aránya alacsonyabb, mint Németországban, Svájcban vagy Nagy-Britanniában, és számos más gazdag európai országban. Az Eurostat 2015-ös (azaz 2014-re vonatkozó) adatai szerint a szegénységi arány Magyarországon 14,9% volt, ugyanakkor Németországban és az Egyesült Királyságban is közel két százalékponttal magasabb, 16,7%.
Forrás: Eurostat adatbázis, 2015-ös adat (Figyelem! Az Eurostat adatoknál a felvétel éve és nem a referencia időszak szerepel. A hazai 2014-es adat az Eurostat esetében 2015-ösnek számít.)
Ugyanakkor, ha megnézzük azt a jövedelemösszeget, amely alatt valaki szegénynek minősül, akkor látható, hogy nemcsak euróban, hanem valós vásárló-erő alapján is, lényegesen alacsonyabb ez az összeg nálunk, mint az EU-országok többségében. Bár a németek jövedelmi szegénységi rátája nagyobb, mint a magyaroké, a szegénységi küszöbértékük valós vásárlóerejét tekintve, 2,6-szer nagyobb, mint a miénk. Euróban számolva a szegénységi küszöbértékeink között több mint négyszeres a különbség, értelemszerűen a németek javára. Mindössze két EU-tagországban alacsonyabb az euróban kifejezett szegénységi küszöbérték összege, mint Magyarországon: Bulgáriában és Romániában.
Forrás: Eurostat adatbázis, 2015-ös adat
Mivel a pusztán jövedelmi alapú, ráadásul sokkal inkább a jövedelmi egyenlőtlenségre, mint a jövedelem nagyságára érzékeny jövedelmi szegénységi ráta értékelésének számos korlátja van, az EU folyamatosan bővíti a szegénység és társadalmi kirekesztettség mutatószámait, az ún. Laekeni-indikátorok körét.
A relatív jövedelmi szegénységet kiegészítve dolgozták ki az ún. „szegénység és társadalmi kirekesztettség kockázatával élők" komplex mutatószámát, az ún. AROPE-indikátort. Ez egy olyan szegénységi indikátor, amely a kedvezőtlen jövedelmi pozíció mellé (jövedelmi alapú szegénységi ráta), a szegénység abszolút jellegét is igyekszik figyelembe venni (súlyos anyagi depriváció mutatószáma), s ezt kiegészíti a munkaszegénységgel (alacsony munkaintenzitás mutatója). Súlyosan depriváltnak azokat a személyeket tekintjük, akik egy kialakított konszenzuson alapuló, kilenc alapvetőnek minősített szükséglet közül legalább négyet nem tudnak kielégíteni.[2]
Abból indulnak ki, hogy ezek olyan alapvető, a kor színvonalán minimálisan szükséges tárgyak, illetve életminőség-elemek, amelyek az EU-tagországok mindegyikében minden állampolgár számára jogosan elvárhatóak. A harmadik tényező a háztartás alacsony munkaintenzitása (munkaszegénység). Azokban a háztartásokban élők tartoznak ebbe a csoportba, amelyekben a munkaképes korú háztartástagok éves átlagban a lehetséges munkaidejüknek legfeljebb egyötödét töltötték kereső munkával. A munkanélküliség, az intézményes munka hiánya nem csak jövedelemhiányt, hanem a munkavállalói kompetenciák elvesztését, a kapcsolati tőke elszegényedését is jelenti, ezért kapott helyett a komplex szegénységi-kirekesztettségi mutatóban.

Magyarországon e három mutató együttesével számolva a legfrissebb 2015-ös adatok szerint a lakosság 26,3%-a szegény vagy társadalmi kirekesztettség kockázatával élő. Ez az arány 2012-ben még 34,8%, 2013-ban 31,8%, 2014-re 28,2% és 2015-re 26,3% lett. Mivel a jövedelmi szegénységi arány ennél kisebb dinamikával csökkent, 2012-ben 15% volt, a 2015-ben pedig 14,5%, döntően a másik két részmutató, az anyagi depriváció és az alacsony munkaintenzitású háztartásban élők arányszáma csökkent. Ennek fő oka a közmunkában foglalkoztatottak nagy száma, ami nagyban javította a munkaintenzitás mutatóját, s így közvetve az AROPE- mutatót is.

Külön kérdés, hogy mi a tényleges hatása a magyarországi közmunkának a szegénységre és kirekesztettségre. Munkáért munkabér járna, de a közmunkabért jóval a hivatalos minimálbér alatt tartják. Árulkodó, hogy a minimálbér és a garantált bérminimum látványos emelésekor a közmunkabér 2017-ben csak bruttó 3, illetve 5 százalékkal nő! Vajon bárki szabadon választja-e ezt a közmunkát? Aki erre a kérdésre válaszol, és az okokat - a közmunka fegyelmező-büntető feltételeit - is számba veszi, az beláthatja, hogy ez „kényszer-munkaintenzitás", ami nem enyhíti, hanem fokozza a társadalmi kirekesztést.

Az ismertetett EU-s számítási módszerek relevanciája vitatható, de korlátaik ellenére is fontos információkkal szolgálnak a hazai szegénységről, különösen nemzetközi összehasonlításban.

A legnagyobb korlátot az EU-tagországokra egységes fogyasztási egységgel történő - a laikusok szemével láthatatlan - számolás jelenti. A jövedelmi adatoknál ún. OECD2 fogyasztási egységet használnak, ami a magyarországi helyzetet, s általában az EU kevésbé fejlett tagországainak életszínvonalát és fogyasztási szerkezetét figyelembe véve, erősen megkérdőjelezhető. Maga a fogyasztási egység fogalom közérthetőbb nyelvre fordítva azt jelenti, hogy nem a tradicionális, egy főre jutó jövedelem alapján számolják a jövedelmi színvonalat, s a szegénységi rátát, hanem olyan fogyasztási egységgel, ahol egy háztartás különböző tagjainak fogyasztását eltérő mértékben veszik figyelembe.

Például az első felnőtt 1 egységet képvisel, a további felnőtt(ek) 0,5 egységet és a gyerekek 0,3 egységet. Így egy négytagú háztartás 400 ezer forintos jövedelme, egy főre 100 ezer forint, ugyanakkor OECD2 fogyasztási egység szerint (400 ezer/ (1+0,5+0,3+0,3), azaz 400 ezer forintot nem néggyel, hanem 2,1-gyel osztunk) már 190 476 forint, ami közel duplája, mint az egy főre számolt.

Ez azt jelenti, hogy a nagyobb háztartásokban, különösen a sok gyerekkel élők relatív jövedelmi pozíciója a kis háztartásokhoz képest a számítási mód következtében erősen romlik. Mivel azonban az OECD2 egy harmonizált, egységesen számolt mutató az EU-ban, szükséges lenne hazai viszonyokra relevánsabb kiegészítő számításokat is végezni, ez azonban csak ritkán történik meg, s akkor is visszhang nélkül marad. Természetesen így sem haszontalan adatokról van szó, de az elemzés kellő körültekintést és főleg számos kiegészítést is igényel(ne).

A minimálisan szükségesnek tartott, elismert szükségletek számbavételén alapuló szegénységmérési módok - létminimum és társai

A szegénységszámítási módszerek között kiemelt jelentőséggel bírnak az ún. abszolút típusú mérési módok, amelyek abból indulnak ki, hogy meghatározhatók és meghatározandók - adott kor, adott társadalmi-gazdasági viszonyai közepette, adott életszakaszban és háztartástípusban - az emberek minimális szükségletei, s ennek alapján a minimális megélhetési költségei. Ez az a jövedelemösszeg, amely a társadalom által elismert legalapvetőbb szükségleteket fedezni tudja.

A minimális szükségletek meghatározása a szegénységi küszöbértéket konkrét tartalommal tölti meg, és ez általában valamilyen standard fogyasztói kosáron nyugszik. A hazai létminimum-számítás is erre az elvre épült 2014-es megszüntetéséig. Az EU-ban vannak kísérletek egy ilyen típusú módszer kidolgozására, mivel a korábban bemutatott szegénységi mutatók korlátaival a szakemberek is tisztában vannak.

Számos európai és Európán kívüli ország számol is megélhetési minimumon alapuló szegénységi küszöböt, ezek közé tartoznak például a britek (MIS, azaz minimális jövedelmi sztenderd), a japánok (akik a brit módszert adaptálták), vagy a kanadaiak (MBM, azaz piaci kosár mérőszám). Számos más példa is említhető, mivel a relatív típusú szegénységi mérőszámok dominanciája után az utóbbi évtizedben sorra jelennek meg az abszolút típusú, bizonyos, alapvetőnek tekintett szükségletek meghatározásán és beárazásán alapuló szegénységi mérőszámok.

Az alábbi összehasonlítás érzékelteti, mekkora különbség létezhet két ilyen mutató között: A KSH 2014-ben egy egyedülálló, aktív korú, felnőtt férfi havi létminimumát 87 ezer forintban határozta meg (ez tehát egy abszolút mérőszám). Ugyanakkor az EU jövedelmi szegénységi arányánál az egyszemélyes háztartások küszöbértéke kerekítve 70 ezer forint volt (relatív mérőszám). A két felnőttből és két gyermekből álló háztartások esetében, nagymértékben a már említett OECD2 fogyasztási egység alkalmazása miatt, a 253 ezer forintos létminimum küszöbértékkel szemben, az EU szegénységi küszöbérték a 150 ezer forintot sem érte el.

Forrás: Eurostat adatbázis és a KSH létminimum kiadványa

Mivel ilyen összehasonlításra a jövőben adatok híján nem kerülhet sor, az alacsony EU-s küszöbérték „valós" tartalma is rejtve marad.

Komoly továbblépést jelentene, ha az EU tagországoknak lenne valamilyen közös - minden tagországgal szolidáris - szegénységi küszöbértéke. Most, jobb híján, ha az egyes országok szegénységi küszöbértékeit (persze vásárlóerő-paritáson) átlagolva tekintenénk a közös EU-szegénységi küszöbnek, akkor bizony a magyar lakosság négyötöde minősülne szegénynek!

Az Európai Bizottság támogatásával az Antwerpeni Egyetem ( Applica and Herman Deleeck Centre for Social Policy) kísérleti projektet indított azzal a céllal, hogy ajánlásokat fogalmazzon meg az EU-tagországokra alkalmazható közös, összehasonlítható szükségleti kosárra ( reference budget). Remélhetőleg ezt követi majd egy konszenzuson alapuló, létminimum-típusú mérőszám kidolgozása, amely az elismert szükségletek számbavételével és beárazásával egy igazságosabb és reálisabb indikátora lesz majd a szegénységnek hazai és nemzetközi szinten egyaránt.

Mit gondolnak az emberek a saját anyagi helyzetükről? Mennyire tartják magukat szegénynek? - a szubjektív szegénység tényei

A lakosság véleménye szerint a „nagyon szűkös megélhetéshez szükséges összeg" 2015-re vonatkozóan 63,9 ezer FT/fő volt, a „szűkös megélhetéshez szükségesnek tartott összeg" pedig 85 ezer FT/fő. Az „átlagos" szinthez már fejenként 114 ezer forintot határoztak meg. Ha megnézzük a lakosság jövedelmi helyzetét, akkor látjuk, hogy a nagyon szűkös megélhetést biztosító jövedelemszintet is csak alulról a negyedik jövedelmi tizedbe tartozók érik el (itt az átlagos nettó jövedelem éves szinten 829 174 FT/év, azaz havi 69 ezer FT).

Az is nyilvánvaló, hogy nem egy irreálisan magasnak tartott összegről van szó. Természetesen az „átlag" mögött nagyok a különbségek. A szegényebbek kisebb számot mondanak, mint a jobb módúak. A megélhetéshez szükségesnek tartott összegek azonban évtizedek óta jól követték az inflációt, nem szakadtak el a realitásoktól. Ha a nagyon szűkös megélhetési szinthez sem elegendő összegből élőket tekintjük szegénynek, akkor a lakosság legalább egyharmada szubjektíve szegény.

Az emberek „háztartásuk anyagi helyzetével való elégedettsége" 1-10-ig terjedő skálán értékelve, átlagosan 5,2-es értéket kapott, ami nemzetközi összehasonlításban nem túl magas, ahogy a lakosság valós jövedelmi színvonala sem.

Több mint figyelemre méltó, hogy nemzetközi összehasonlításban a magyarok közül sokkal többen fogadják el megélhetési szintjüket „megfelelőnek", „átlagosnak", mint ami az ország valós jövedelmi helyzetéből következne. Az anyagi helyzetüket alacsonyra értékelők aránya 53,2% volt. A 2013-as adatok szerint e kérdést illetően hat EU-tagország van mögöttünk: Bulgária, Portugália, Görögország, Horvátország, Lettország és Észtország.

A fogalmi háló, a mérőszámok és a valóság viszonya

A bemutatott, szegénységet közelítő számítási módok messze elmaradnak attól a komplex megközelítéstől, amit a szakirodalom és a műalkotások ismertetnek, vagy az emberek gondolnak a szegénységről. Mindemellett a statisztikai mutatók fontos „közelítéseit", szempontjait nagyítják ki, számszerűsítik a szegénységnek. Éppen egyoldalúságuk miatt azonban, egyetlen szegénységi mutató kiemelése, abszolutizálása komoly veszélyekkel járhat, mivel valós tartalmán túlmutató értelmezése megtévesztő álvitákhoz vezet. (Egészen mást jelent például a gépkocsi hiánya az USA olyan területein, ahol anélkül lehetetlen munkába járni, mint mondjuk egy magyar nagyvárosban.)

Ugyanakkor szembe kell néznünk azzal a ténnyel is, hogy az általánosan használt, hagyományos fogalmi hálóink egyre kevésbé képesek megragadni a mai valóságot, s ez igaz a szegénység fogalmára is. A számítások eleve a magánháztartásokban élőkre értelmezhetőek. Az elfekvőben vegetáló idősekre, az utcán élőkre nem értelmezhető sem a háztartási jövedelem, sem pedig az anyagi depriváció egyetlen eleme sem. Még a magánháztartások is egyre nagyobb gondot jelentenek a statisztika számára.

Ilyenek a mozaikcsaládok jövedelmi-fogyasztási összefonódásai, az elvált szülők gyerekeinek folyamatos vándorlása; a kettős életet élő külföldön dolgozó és itthon élő háztartástagok beszámítása; az egy fedél alatt élő házastársak elkülönült gazdálkodása, vagy aránytalan fogyasztása a „közösből"; a rendszertelen jövedelemmel és bizonytalan, nem kiszámítható munkaerő-piaci pozícióval rendelkezők (prekariátusok) szélesedő rétege - hogy csak néhányat említsek.

Ugyanakkor nap mint nap tapasztaljuk a szegénységhez való viszony régi-új elemeinek felerősödését: az emberi méltóság elvesztését, a megalázottságot, a megszégyenítést, sőt a bűnössé tételt. Részben ez a hiányérzet hangosította fel azt a követelményt, hogy a szegénység megértéséhez nélkülözhetetlen maguknak az érintetteknek a meghallgatása.

Az első komoly, szegények véleményét, mindennapi tapasztalatait feltáró kutatássorozatot, mely az OECD támogatásával készült 1999-ben, Deepa Narayan vezetésével végezték („ Can Anyone Hear Us?"), s ezt követően 2001-től az Európai Unió is évente összehívja a „szegénységet megtapasztaló" emberek képviselőit, hogy osszák meg személyes élményeiket, tapasztalataikat, s ezzel segítsék a szegénység elleni küzdelmet. A szegénységet megtapasztaló emberek (angol rövidítéssel PeP) 2016 novemberében már 15. alkalommal találkoztak így.

És talán nem véletlen, hogy 2014-ben a szegények találkozójának egyik jelmondata éppen az volt, hogy „A szavak nem elegendőek". Hasonló jelmondatok volt ez is: „A szegénység nem baleset, hanem politikai választás", vagy az Eli Khamarov írótól kölcsönzött gondolat: „ A szegénység büntetés egy olyan bűncselekményért, melyet nem követtek el." A szlogeneken túl az érintettek valamelyest szembenézésre kényszerítik az EU döntéshozóit, hozzájárulva a kevésbé „steril", életszagúbb megoldási javaslatok kidolgozásához, beleértve a szegénység mérhetővé tételét is.

Szegénység és szégyen

Keresve a szegénység lényegi elemét, az utóbbi években, nem kis mértékben a Nobel-díjas Amartya Sen hatására, újra megjelenik a „szégyen" mint a szegénység egyik kulcsfogalma.[3]Sen Adam Smitht tartja egyik szellemi elődjének, aki már 1776-ban megjelent híres könyvében[4] felhívja a figyelmet arra, hogy nem csak a legelemibb életszükségleti javak szükségesek az emberi élethez, hanem mindazok, melyek az ország szokásai szerint illendőek a szégyen nélküli élethez. Kétszázötven évvel ezelőtt, ő a bőrcipő hiányát tartotta a szégyenhez vezető kirekesztettség egyik példájának.

Egyre több kutatás támasztja alá, hogy a szegénység együtt jár a szégyennel. A szégyen a szegénységet még elviselhetetlenebbé teszi, ezért sokan, ameddig csak megtehetik, titkolják, sőt önmaguktól is hárítják a szegénységüket (erről szól többek között az észak-Angliai teesside-i kutatás). A szégyen, szemben a bűntudattal, nem egy hibás magatartásra utal, hanem az egyén számára azt üzeni, hogy ő maga a hiba.
"Méltóság" - "Szegénység"; Forrás: A PeP 11. Európai találkozója
Robert Walker és munkatársai szerint a szégyen nemcsak következménye, hanem oka is a szegénységnek. A szégyen alapja a közösség lesújtó értékítélete - gyakran függetlenül a stigmatizált egyén vagy csoport tetteitől, viselkedésétől. Az uralkodóvá tett negatív értékelés pedig, mint egy stigma, végül ítéletként végül a teljes személyiségre és/vagy csoportra ráég. A szégyen gyakran alacsony önértékeléssel jár együtt, de akár így van, akár nem, azt eredményezi, hogy a megbélyegzett egyén, család vagy tágabb csoport bezárkózik, egyre inkább kerüli a társadalmi érintkezéseket, s ezáltal elveszti mozgósítható kapcsolati tőkéjét is. Ennek hiánya pedig megakadályozza a lecsúszás megállítását, szegénységet eredményez, illetve mélyíti a meglévő szegénységet.

A szégyen megosztó, növeli a társadalmi csoportok közötti szakadékot. Ez óhatatlanul torzítja azok személyiségét is, akik e megosztást okozzák vagy eltűrik. Ez ellen nincs is más orvosság, mint az empátia, az együttérzés - és ahogy Ferenc pápa is hangsúlyozza - az irgalom végső gesztusa. Ahol mindenki szegény, ott a szegénység nem szégyen. De ahol jobb módúakkal kell érintkezni, pláne részvétlen gazdagokkal, ott a szégyen állandó kísérője a szegénységnek.

Heller Ágnes ugyanakkor arra is felhívja a figyelmünket, honnan meríthető az ellenerő ezzel a méltatlan büntetéssel szemben. „ Mindig a számunkra jelentős mások tekintete az, ami megszégyenít... A megszégyenítő tekintet a környezettől elvárt magatartástól való eltérésünkért büntet. Csak később fedezzük fel, feltéve, ha felfedezzük, hogy a mások tekintete nem az egyedüli erkölcsi tekintély, hogy hatalmát meg kell osztania egy morális tekintéllyel, a belső tekintéllyel - a lelkiismeret hangjával."[5] Ehhez azonban az emberi méltóság tiszteletben tartása adhatná az alapot.

A megszégyenítés szégyenletes politikája

Az elmúlt években példák sokasága mutatta nálunk is, mit jelent a megalázás politikája. Tanulságos eset volt, amikor a hódmezővásárhelyi önkormányzat több mint háromszáz névből álló listát hozott nyilvánosságra azok személyes adataival, akik az általuk igényelt segélyt nem vették át, vagy a felajánlott közcélú munkát visszautasították, s ezzel az önkormányzat szerint ténylegesen rászorulókat szorítottak ki a támogatási rendszerből. A Heller Ágnes által említett „belső tekintély" csak akkor tud megerősödni, ha ahhoz olyan külső támasztékot kap, amit a hagyományok és/vagy az intézmények képviselnek. Ilyen hatáskör nélküli, de tekintéllyel bíró intézmény pedig egyre kevesebb van.

Én ezért hadd hivatkozzam egyetértőleg az egyik leghitelesebbre, a hivatásos gyűlölködők és korlátolt klerikusok által elutasított Ferenc pápára, aki ezt írta az Evangelii Gaudium kezdetű, híres buzdításában: „ Elindítottuk a "szemeteskosár" kultúráját ...Már nem a kizsákmányolás és az elnyomás egyszerű jelenségéről, hanem valami újról van szó: a kirekesztés révén gyökerében sérül az életterünkül szolgáló társadalomhoz való tartozás; már nem zátonyra futva, nem a perifériára kerülve vagy hatalom nélkül élnek abban az emberek, hanem egyenesen azon kívülre kerültek. A kirekesztettek nem "kizsákmányoltak", hanem elutasítottak, "maradékok" ... az emberi személyt előbb kihasználják, majd eldobják, ezáltal megteremtve a "szemeteskosár" kultúráját. " (EG 53)
Ferge Zsuzsa [7] szinte Gönczöl költői kérdésére válaszol, amikor a következőket írja:
A tartósan szegények interiorizálják, belsővé teszik, némiképp maguk is elhiszik „bűnös", „szégyenteljes" voltukat, szinte megsemmisülnek a stigma alatt, s ahelyett, hogy öntudatosan követelnék jogaikat, képviselnék saját érdekeiket, megalázottan, kirekesztetten várják a „nyomor börtönéből való szabadulást", egy olyan bűnért, melyet el sem követtek.
A szegényeket sújtó számtalan intézkedés ismertetése után pedig kimondja, hogy itt már nemcsak a szegényeket büntető politikáról van szó: „Azt hiszem, nem túlzás ezt bosszúálló gondolkodásnak tekinteni."
Ahhoz pedig, hogy a szegények sorsukba ne csak beletörődjenek, hanem bele is törjenek, s a társadalom többségének lelkiismeretét is el lehessen nyomni, a modern államban a hivatalos politika fokozódó repressziója és cinikus propagandája is kell. Gönczöl Katalin alapvető kérdést tett fel: „ Miért van az, hogy a kormányzatok a marginális helyzetben lévő népességgel szemben előszeretettel fordulnak a büntető intézkedésekhez, ahelyett, hogy megkísérelnének a szociális és gazdasági okokra hatni?[6]
Havasi Éva A szerző szociológus, statisztikai főtanácsadó
„A hatalom úgy tesz, mintha a populista többségi követeléseknek demokratikus módon alárendelné magát, miközben ő maga szítja a megtorlást és rendet követelő "népi" populizmust."

A hazai politikának ez a szegényeket megszégyenítő és büntető, sőt sok elemében bosszúálló jellege a jelenlegi kurzus igazi - gyalázatos - újdonsága. Erről is szóljon a vita.

[1] A medián, egy olyan „helyzeti" középérték, melynek az a hasznos tulajdonsága van, hogy - esetünkben - a jövedelem-nagyság alapján sorba rendezett emberek egyik felének nagyobb, másik felének kisebb a jövedelme annál. Azaz a medián éppen a középső ember jövedelmének nagyságával azonos.

[2] Ezek a tételek a következők: 1) hiteltörlesztéssel vagy lakással kapcsolatos fizetési hátralékuk van; 2) a lakás megfelelőfűtésének hiánya; 3) váratlan kiadások fedezetének hiánya; 4) kétnaponta hús, hal, vagy azzal egyenértékű tápanyag fogyasztásának hiánya; 5) évi egyhetes, nem otthon töltött üdülés hiánya, 6) anyagi okból nem rendelkezik személygépkocsival; 7) anyagi okból nem rendelkezik mosógéppel; 8) anyagi okból nem rendelkezik színes televízióval; 9) anyagi okból nem rendelkezik telefonnal. Ha legalább 3 tétel anyagi okok miatt hiányzik, akkor az adott személy a deprivált, ha legalább 4, akkor súlyosan deprivált kategóriába sorolódik.

[3] Amartya Sen: Poor Relatively Speaking, Oxford Economics Paper, New Series, Vol. 35, No.2 (1983 júliusa)

[4] Adam Smith: Vizsgálódás a nemzetek jólétének természetéről és okairól, II. V. könyv, II. fejezet.

[5] Heller Ágnes: A trauma szégyene, a szégyen traumája, Múlt és Jövő 2 (2006) 7-17

[6] Gönczöl Katalin: Pesszimista jelentés a posztmodern büntetőpolitika klimatikus viszonyairól, A Mozgó Világ internetes változata, 2010 április, harminchatodik évfolyam, negyedik szám.

[7] Ferge Zsuzsa: A büntető államtól a jóléti államon át a bosszúálló államig, In: Tanulmányok Gönczöl Katalin tiszteletére, Budapest, ELTE - Eötvös Kiadó, 2014. 117-136.

# data[].attributes.attachment_link.title
Havasi Éva: Szegénység, számolva és számolatlanul

# data[].attributes.attachment_link.description
Ösztönösen vagy átgondoltan, érzelmi töltéssel, vagy érzelmek nélkül, de minden ember szókincsében ott van a „szegény" szó. Használjuk a hidegben fagyoskodó hajléktalanra, a szomszédunkban lakó idős betegre, a kiközösített kisgyerekre, anélkül, hogy az értelmező szótárt bújnánk. Döntően ez az oka...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Korunk városainak világszerte problémát jelent a túlnépesedés és annak következményei. Az ázsiai és dél-amerikai metropoliszok bádogvárosai a legsúlyosabban érintett területek, de Európán belül is gondokat okoz a városvezetésnek a hajléktalanok elszállásolása, az elidegenedés, a bevándorlás és a társadalmi különbségek okozta „gettósodás". Magyarország hajléktalan ügyben a legérintettebb, míg Nyugat-Európában inkább a gettók élhetőségének növelése foglalkoztatja a szakembereket.
Káosz a nyomornegyedben
A túlnépesedés folyamata ellen jogi eszközökkel már a feudalizmusban sem tudtak hatásosan fellépni. A városba áramló jobbágyokat az ott töltött egy év és egy nap után hűbéruruk nem kötelezhette jobbágyi kötelességeik teljesítésére. A szabályozás nem volt szükségszerű, a bevándorlás annál inkább! A rossz higiéniai állapotok és az orvostudomány fejletlensége okozta nagyarányú elhalálozások miatt a város önerőből nem volt fenntartható. Az ipari forradalom még több munkaerő- és nyersanyagforrást igényelt, így a városnak még több lakóra volt szüksége. A közlekedési forradalom az utazást is elősegítette. A piacok globálissá válásával, a technológiai forradalommal és a közlekedés elképzelhetetlen fejlődésével a folyamatok kezelhetetlenné váltak. E rövid történelmi áttekintés után beláthatjuk, nem csoda, hogy a megoldáson évtizedek óta dolgoznak, egyelőre átütő eredmény nélkül.

A bádogvárosok lakói nehéz helyzetben vannak. A centralizáció, és a munkalehetőségek miatt a szegény emberek kénytelenek a város közelében lakni, de a kialakult helyzet egyértelműen jelzi: a metropoliszok munkaerőigénye sokkal nagyobb, mint a város eltartó képessége. A legszegényebb rétegek, a nagy lakáskereslet által felkorbácsolt lakbérek miatt bádogvárosokba kényszerülnek.

A „szlömösödés" (slum) leggyakoribb okai a gyors elvárosiasodás ( urbanizáció), gazdaságfejlődési stagnálás és csökkenés, magas munkanélküliség, szegénység, feketegazdaság, hibás koncepciójú településtervezés és településfejlesztési politika, természeti katasztrófák és szociális konfliktusok. A megoldáshoz a hatalmas összegek mellett, társadalmi összefogásra és szolidaritásra lenne szükség.

Sokat lendítene a hajléktalan-probléma kezelésén is a témához való hozzáállás, a mentalitás megváltoztatása. Az utcai élet problémáival mindenki találkozik, a konfliktus egyértelműen azonosítva van és az utóbbi időben több próbálkozás is történt a kezelésére. A 2013. november 14-ei rendelet alapján jogellenes az életvitel szerű közterületi tartózkodás a meghatározott védett területeken. A rendeletet sok támadás érte, mégsem sikerült hatálytalanná tenni, azonban előrelépésnek számít, hogy a kijelölt területek védettségének jogosságát felülvizsgálták és május 31-től sok helyen megszüntetik. A kritikus hangok a hajléktalanszállók minősíthetetlen állapotára és az alternatíva hiányára hivatkoznak. Én is fenntartásokkal viszonyulok a szabályozáshoz, a megoldást nem ilyen módszerekben látom.

Az utcán élők a fedélnélküliek töredékét teszik ki. Az utcai csavargók okkal vannak az utcán, a hajléktalanszálló nyújtotta menedék nem mindenkinek hívogató. Van, aki sorstársaitól fél, valaki az együttéléssel járó szabályoktól tart, sokan már csak az érzékeiket tompítják reményvesztettségükben. Nem azért kampányolok, hogy a hajléktalanok az utcán maradjanak, az nekem sem jó és biztos vagyok benne, hogy nekik sem. Budapesten 3000 állandó szállóhely van és közel ugyanennyi átmeneti férőhely kialakítható, így nem a helyhiány tartja az utcán az embereket. ( Az adatok a BMSZKI és a Menhely Alapítvány felméréseiből származnak.) Vonzóbbá kell tenni a szállókat, jobb lehetőséget, orvosi segítséget kell biztosítani számukra. Emellett nagyobb energiát kell fordítani a felzárkóztatásra, és nem a tiltás eszközével kell menekülni a konfliktus elől!

A párizsi terrortámadások óta a médiában felkapott téma a bevándorlás-politika, a bevándorlók integrációja. Mint a szabad királyi városoknál, a XXI. századi Európának is szüksége van munkaerő-utánpótlásra. Európa több okból sem zárkózhat magába. A nyugati társadalmakra jellemző elöregedő korfa, a folyamatos fejlődési kényszer részben lakossági növekedést is igényel. Egy "zárt Európa" legfőképpen azért is elképzelhetetlen, mert a jóléti társadalmak elkényelmesednek, a foglalkozásból presztízskérdés lett és a „piszkos munkákat" nem tudják a nyugat-európai országok belső erőforrásokból elvégezni (hasonlóan a hűbérrendszerhez). Ez ügyben is nehéz megoldást találni sok figyelmet és türelmet érdemes fordítani az idegenek integrációjára, és bízni kell abban, hogy a természetes szabályozási folyamatok érvényesülni tudnak.
A gyűlölet c. francia film főszereplői. A film az elhidegülés, a „mentális gettósodás" káros hatásait dolgozza fel a bevándorlók szemszögéből
A városi szegregáció, a gettósodás nem olyan horderejű probléma, mint az előbbiek, mégis úgy gondolom, a városok élhetőségén sokat javítana, ha megszűnnének a „városrészi sztereotípiák". Ez a jelenség (és általában az előítéletek alkalmazása) összefüggésben lehet a nagyvárosi környezetben tapasztalt elidegenedéssel, az információ és inger-túlterheléssel. A városi nyüzsgéshez szokott és abban élő ember életének központjában teljesen logikus módon a hasznosság-maximalizálás, az idő és pénzhasználat optimalizálása áll.

A nagyvállalatok vezetősége egyértelműen a profittermelés, és a hatékonyság növeléséért dolgozik, melynek következtében az alkalmazottak motivációját különböző eszközökkel a cég érdekeinek irányába torzítja. A folyamatos időhiányban az emberek általánosítani kezdenek, nincs idejük megismerni az individuumot, embercsoportok szintjén gondolkoznak, ruházatot, kocsit, lakókörnyezetet társítanak hozzájuk. Ezt nevezem én „big city life"-nak, azaz nagyvárosi életnek.

Nem gondolom, hogy ez a hozzáállás a teljes városi lakosságra érvényes. A város a kultúra, a tudomány, a szórakozás és sok más csodálatos dolog helyszíne, ami ezt a közömbös életteret megszépíti. A várostervező közvetett módon hathat a folyamatokra, a leszakadó területek rehabilitációjával, közös terek kialakításával, a találkozás lehetőségének megteremtésével. A lakosságot aktivitásra ösztönzi, ha környezete látványos, különleges és rendezett, a szolgáltatás-infrastruktúra megfelelően kiépített. Ebben nagy szerepe van a vállalkozói közegnek és a civil szférának is.

A nagyvárosok problémái mélyen egy helyen gyökereznek, melynek a tudatos várostervezés az egyik lehetséges kezelése. A hajléktalan-ellátás, a nyomornegyedek, gettók felzárkóztatása elsősorban településrendezési kihívás, a bevándorlás témaköre és az emberi kapcsolatok elgyengülése sokkal inkább társadalomtudományi, politikai kérdéseket feszeget. Nagy szükség van a szakmák közötti együttműködésre, így összetettebb problémákkal, nagyobb kihívásokkal lehet szembenézni. Nem kell csodákat várni a szakemberektől, sokan elismerésre méltó munkát végeznek az urbanisztika és a komplementer szakmák területén is, de van fejlődési lehetőség. Két-három ezer év alatt hatalmas fejlődésen ment keresztül a civilizáció melegágya, a város, mindig képes volt az emberiség az adott kor problémáira reagálni. Reméljük, ez a sorozat nem most fog megszakadni, amikor az emberiség soha nem látott mértékben növekszik.

# data[].attributes.attachment_link.description
Korunk városainak világszerte problémát jelent a túlnépesedés és annak következményei. Az ázsiai és dél-amerikai metropoliszok bádogvárosai a legsúlyosabban érintett területek, de Európán belül is gondokat okoz a városvezetésnek a hajléktalanok elszállásolása, az elidegenedés, a bevándorlás és a társadalmi különbségek okozta „gettósodás". Magyarország hajléktalan ügyben a legérintettebb, míg Nyugat-Európában inkább a gettók élhetőségének növelése foglalkoztatja a szakembereket.

# data[].attributes.body
VILÁGUNK ÁTALAKÍTÁSA FENNTARTHATÓ FEJLŐDÉSI KERETRENDSZER 2030

# data[].attributes.headline
CO2 kibocsátás hatása a légkörre szimulátor

# data[].attributes.subject
CO2 kibocsátás hatása a légkörre szimulátor

# data[].attributes.attachment_link.description
Energy interactive lab for The Habitable Planet online course.

# data[].attributes.headline
Erdősültség és hatásai interaktív térkép

# data[].attributes.subject
Erdősültség és hatásai interaktív térkép

# data[].attributes.attachment_link.title
Interactive Map - Global Forest Watch Water

# data[].attributes.attachment_link.description
Explore the status of watersheds worldwide by visualizing critical data and obtain analytical results

# data[].attributes.attachment_link.title
Interactive World Forest Map & Tree Cover Change Data | GFW

# data[].attributes.attachment_link.description
Explore the state of forests worldwide by analyzing tree cover change on GFW's interactive global forest map using satellite data. Learn about deforestation rates and other land use practices, forest fires, forest communities, biodiversity and much more.

# data[].attributes.headline
A CO2 kibocsátás hatása az erdőkre interaktív térkép

# data[].attributes.subject
A CO2 kibocsátás hatása az erdőkre interaktív térkép

# data[].attributes.attachment_link.description
Explore the status of forests worldwide by layering data to create custom maps of forest change, cover, and use.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jelen ökológiai lábnyom számítás egy átlagpolgár feltételezhető fogyasztási szokásainak átszámolási metodikájával készült (lakás, étkezés, közlekedés, beszerzés-vásárlás, hulladék)

# data[].attributes.attachment_link.description
Jelen ökológiai lábnyom számítás egy átlagpolgár feltételezhető fogyasztási szokásainak átszámolási metodikájával készült (lakás, étkezés, közlekedés, beszerzés-vásárlás, hulladék)

# data[].attributes.attachment_link.title
Klímaváltozás élőben: 12 év alatt +2,16 Celsius-fok

# data[].attributes.attachment_link.description
Gyors ütemben emelkedett a folyótorkolatok vízének hőmérséklete a délkelet-ausztráliai Új-Dél-Wales állam partvonala mentén - derült ki a Sydney-i Egyetem kutatóinak tanulmányából.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Elemzők úgy vélik, a gazdasági válság miatt az éhínség felszámolására csak akkor tudnak több pénzt fordítani a deficittel és magas munkanélküliséggel küszködő "gazdag országok", ha átideologizálják a szegénység leküzdését célzó segélyezést és a biztonsági kiadások közé csoportosítják. Nézzünk körül a világban, hol a legszörnyűbb az élelmiszerhelyzet. Hol vannak az éhínség veszélyzónái, ahol könnyen táptalajra talál a demagógia és a terrorizmus? Az International Food Policy Research Institute Globális Éhségindex e e szempontból rangsorolja a világ országait.

A nemzet biztonsága, az élelmiszerellátás biztonsága (food security) mindjárt életbevágóbb költségvetési tételnek tűnik, mint valami távol ország éhező inek altruisztikus megsegítése. A széles néprétegeken eluralkodó éhínség tömeges elvándorláshoz és háborúkhoz is vezethet, vagyis nemzetközi, regionális konfliktusok kirobbantója lehet. A francia forradalom óta tudjuk, az éhezés azonnali mozgósító erő. A szegénység továbbá melegágya a demagógiának, és a terrorizmus felé fordítja a kétségbeesettek elméket. Az iskolai élelmiszerprogramok (fejenként napi 25 dollárcentért) többet érnek a terrorizmus ellenes küzdelemben, mint a robbanófejes rakéták, hangoztatják egyes szakértők.

Hol éheznek még mindig a világban?

Az ENSZ Mezőgazdasági és Élelmezési Szervezete (FAO) szerint 37 ország van kritikus állapotban és szorul állandó jelleggel nagy mennyiségű élelmiszersegélyre. Az International Food Policy Research Institute Globális Éhségindexén ennél több ország szerepel az éhínség 5 kategóriájában.

"Szélsőséges mértékű éhínség": Kongói Demokratikus Köztársaság, Csád, Eritrea, Haiti, Burundi

"Veszélyes szintű éhínség": India, Nepál, Vietnam, Jemen, Etiópia, Szudán, Niger, Madagaszkár, Mozamik, Zimbabwe, Zambia, Tanzánia, Angola, Burkina Faso, Togo, Libéria, Közép-Afrikai Köztársaság, Sierra Leone, Bissau-Guinea, Banglades, Kelet-Timor, Comore-szigetek

"Súlyos éhínség": Guatemala, Bolívia, Mongólia, Pakisztán, Mianmar/Burma, Indonézia, Fülöp-szigetek, Namíbia, Botswana, Lesotho, Szváziföld, Malawi, Kongó, Kamerun, Nigéria, Benin, Ghána, Elefántcsont-part, Guinea, Szenegál, Mali, Mauritánia.

"Mérsékelt szintű éhínség": Honduras, Nicaragua, Panama, Venezuela, Guyana, Suriname, Kolumbia, Ecuador, Peru, Paraguay, Marokkó, Gabon, Türkmenisztán, Üzbegisztán, Kína, Szíria, Thaiföld, Dél-Afrikai Köztársaság

"Alacsony szintű éhínség": Mexikó, Brazil, Kuba, Costa Rica, Chile, Argentina, Uruguay, Szlovákia, Románia, Horvátország, Bosznia, Macedónia, Bulgária, Törökország, Irán, Oroszország, Észtország, Lettország, Litvánia, Ukrajna, Moldova, Egyiptom, Tunézia, Líbia, Algéria, Kirgizisztán, Malajzia.

Nyomor: sok még a teendő

950 millió embernek nincs mit ennie. A legújabb számítások szerint a létminimumon (napi 2 dolláron) vagy az alatt élők száma már elérte a 1,3 milliárdot is.

Naponta 24 000 ember hal éhen a világban. Évente 25 millióval nő az ínséget szenvedők száma.

Világszerte 300 millió gyerek nem kap a szervezete fejlődéséhez szükséges táplálékot. Évente 11 millió kisgyerek hal meg éhség vagy alultápláltság következtében.

A hagyományosan polgárháború sújtotta övezetekben, mint például Szudán, a gyerekek 60 százaléka marad élelem nélkül.

Az 5 éves korig bekövetkező halálesetek egyharmadát elégtelen táplálkozás okozza.

Az alultápláltság több embert öl meg, mint az AIDS, a TBC és a malária együttvéve.

150 millió ember éhezett a 2005-2008 közötti magas olaj- és élelmiszerárak emelkedése miatt (2007-ben 52 százalékkal, 2008-ban 100 százalékkal nőttek az élelmiszerárak).

Észak-Koreában az energiahiány miatt gyakran leáll a gépesített mezőgazdaság, krónikus élelmiszerhiányt okozva. Ez ékes példája annak, hogy a társadalom élelmezése szorosan összefügg az olaj- és áramellátással.

64 millió ember süllyedt vissza ismét a szegénységbe a 2008-as gazdasági válság miatt, a segélyezést ugyanis az elsők között csökkentik, ha recesszió és deficit van a fejlett világban.

A kínai kormány az 5 évnél fiatalabb gyerekek körében 7 százalékra csökkentette az alultápláltság arányát.

Indiában él a világ 230 millió éhezője, ez a legnagyobb egy országra jutó szám. A helyi hagyományok szerint a nők gyakran utolsókként jutnak a tányér közelébe a családi étkezéseknél, még akkor is ha terhesek.

India korrupt és hatástalan hivatalai nem gondoskodtak a védtelen kiskorúakról: a világon legnagyobbnak számító, 1,3 milliárd dolláros gyermekélelmezési program dacára a gyerekek 42,5 százaléka alultáplált. Ez a legszegényebb afrikai országok szintjére utalja a gazdaságilag egyébként dinamikusan fejlődő Indiát.

Eredmények: mit javítottak a Millenniumi Fejlesztési Célok?

1999-ben a világ vezető gazdasági nagyhatalmai az ENSZ bíztatására elhatározták, hogy eltörlik a Föld színéről a szegénységet, és ennek érdekében kitűzték a Millenniumi Fejlesztési Célokat (MDG). A program a következő konkrét célkitűzéseket tartalmazta:

Felére csökkenteni a létminimumon és az alatt élők számát

Kétharmaddal (66 százalékkal) csökkenteni a gyermekhalandóságot

Háromnegyeddel (75 százalékkal) csökkenteni a terhes anyák halandóságát

2015-re 22 millióval csökkenteni az éhezők számát.

Milyen pozitív fejlemények történtek az elmúlt években az élelmezés terén?

1999 és 2005 között évente 1 százalékkal sikerült csökkenteni a szegénységet.

Ázsiában a gyerekek körében 1990-ben mért 44 százalékos éhínségi rátát mára 30 százalékra tudták lenyomni, Afrikában 38 százalékról 34 százalékra.

Az élelmezési szervezetek naponta 4000 embert mentenek meg az éhhaláltól.

Az amerikai Nemzetközi Fejlesztési Ügynökség (AID) "Élelem a békéért" programja 2,2 milliárd dolláros büdzsé felett diszponál.

Banglades, Indonézia, Brazília és Mongólia jól halad, hogy feljöjjenek arra a szintre, amit a Millenniumi Fejlesztési Célok jelöltek ki.

Banglades leelőzte Indiát a gyermekhalandóság csökkentésében, Vietnam pedig Kínát. Kínában évente 730 000 gyermek hal meg.

A Világbank azt javasolta, hogy évente 6 milliárd dollárt költsenek az éhezők élelmezésére a jelenlegi 300 millió dollár helyett.

Mit kínál a jövő?

A FAO 2002-ben úgy ítélte meg, hogy 2030-ig a népesség évente 1,1 százalékkal nő, vagyis lassabban mint a 2002-t megelőző 30 évben, amikor 1,7 százalékos rátát mutatott. Azonban annak ténye, hogy 1999 óta újabb egymilliárddal bővült az emberiség, ami a leggyorsabb egymilliárdja volt a népesség növekedésének, aligha beszélhetünk lassuló népességgyarapodásról. Ennek fényében kétséges az is, hogy a FAO által prognosztizált jövőben, vagyis 2030-ig valóban végbemegy-e a nyomorgók számának csökkentése egymilliárdról 440 millióra. Merthogy ez a (remélt) 2030-as szint sem érné el az 1996-os Világ Élelmezési Csúcstalálkozó által deklarált célt, hogy az 1990-92-ben mért 815 millió főről 2015-re felére csökkenjen az éhezők száma.

A világ legnagyobb összefüggő éhségövezete Afrika déli része (Zimbabwe, Malawi, Zambia, Mozambik, Lesotho, Szváziföld). A FAO nincs egyedül azzal a meglátással, hogy itt, az úgynevezett "szubszaharai" térségben nem fog jelentősen csökkenni az éhezők száma, inkább a világ más tájain lévő fejlődő országokban várható számottevő javulás. A szervezetnek "csak" 100 millió ember ellátáshoz 5,2 milliárd dollárra lenne szüksége.

Hangadó testületek továbbra is hirdetik, hogy a 2050-re jósolt 9 milliárd fős népesség esetén is van elegendő élelem a Földön, hogy mindenkit ellássanak - feltéve, ha okosan osztják szét az erőforrásokat és nyersanyagokat. De sok a kétkedő hang is.

A FAO előrejelzései szerint a mezőgazdasági termelés 2020-ig átlagban 12 százalékkal nő (a 2000-es szinthez képest), míg Latin-Amerikában 75 százalékkal, Ázsiában 53 százalékkal, a volt szovjet tagállamokban pedig 58 százalékkal. A szervezet vezetői úgy vélik, 83 milliárd dollárra kellene növelni a fejlődő országok mezőgazdaságának juttatott támogatást. Globális szinten 70 százalékos termelés-növekedés lenne elérhető 40 év alatt, hogy a 2050-re jósolt 9 milliárd lélekszámú emberiség minden tagja tisztességes ellátásban részesüljön.

# data[].attributes.attachment_link.title
Megdöbbentő adatok - az éhínség világtérképe

# data[].attributes.attachment_link.description
Elemzők úgy vélik, a gazdasági válság miatt az éhínség felszámolására csak akkor tudnak több pénzt fordítani a deficittel és magas munkanélküliséggel küszködő "gazdag országok", ha átideologizálják a szegénység leküzdését célzó segélyezést és a biztonsági kiadások közé csoportosítják. Nézzünk körül a világban, hol a legszörnyűbb az élelmiszerhelyzet.