# data[].attributes.attachment_link.title
Как писать сценарий - советы Pixar

# data[].attributes.headline
Звичайна історія звичайної сім"ї

# data[].attributes.subject
Звичайна історія звичайної сім"ї

# data[].attributes.headline
Звичайна історія звичайної сім"ї

# data[].attributes.subject
Звичайна історія звичайної сім"ї

# data[].attributes.body
ЗВИЧАЙНА ІСТОРІЯ ПРО ЗВИЧАЙНУ СІМꞌЮ
Закрасняна Софія
День 1. Щось стареньке… (чи новеньке?)
«Я вдома!» - як завжди, коротко і ясно, закричала донька, заходячи до квартири. Вона щодня приходила відразу після закінчення уроків нібито в якомусь трансі. З друзями ніколи не гуляла. Не знаю навіть, чи є вони в неї взагалі, чи ні… Зробити так, щоб вона усміхнулася, – досягнення року, за яке потрібно премію видавати та запрошувати на червону доріжку.
Донька швидко скинула з себе нещодавно куплену джинсовку та поспіхом стягнула з ніг не такі вже й нові та подряпані мартенси. Не зронивши більше ні слова, дівчина відразу скочила до свого сховища й не виходила звідти аж до самого вечора. Але воно й не дивно. Це вже звичний «ритуал». Вона приходить зі школи, сидить у себе, не впускаючи ні душі у свою схованку, а потім під самий вечір, коли надворі вже сутеніє, донька потихеньку починає вибиратися у світ. Вона це робить не тому, що скучила за мамою або ж захотіла провести час із сім’єю. Тут діють звичайнісінькі життєві потреби – їсти, треба поїсти.
Дівчинка крадькома, так, щоб ніхто й не помітив її, пройшла на кухню, щоб приготувати собі вечерю, проте я ж знаю, що вона прийде туди, вона так робить протягом двох останніх років, тому на столі вже стоїть смачна, нещодавно зроблена страва. Її «схеми» я вже давно розсекретила та вивчила. Саме тому все продумано наперед, як в шахах. Страва на столі, донька не голодна, я спокійна. Усе як завжди. Щодня одне й теж, ніби я переживаю якийсь «День сурка»…
«Дякую», - мовила донька та сховалася у своїй кімнатці. У мене очі стали як п’ять копійок, а сама я оніміла в несказанному шоці. Вона ніколи ще до цього моменту не дякувала мені… Ніколи в житті…
День 6. Ця дівчина не припиняє дивувати мене
Шоста ранку - саме час для маминого пробудження. Бути мамою – складна робота, тому й вставати потрібно раніше за інших. Я вже за звичкою застелила постіль, сходила до ванної кімнати та побігли до плити, але в голові моїй були думки далеко не про їжу. З того часу, як моя люба донька вперше подякувала мені, минуло вже більш як п’ять днів, а мені досі складно це адекватно сприйняти та осмислити. Тепер вона хоча б трохи говорить зі мною. Та вчора мені навіть здалося, що я бачила маленький відтінок усмішки на її обличчі. Можливо, то було лише марево, але дуже приємне марево…
- Доброго ранку, мам. Є що поїсти? – потік моїх думок призупинила донька, яка знову непомітно для мене прокралася на кухню.
- Я приготувала твої улюблені налисники, – спокійно та якось по - особливому ніжно сказала я.
У відповідь дівчинка дуже старалася приховати усмішку, але всі зусилля коту під хвіст. Я бачу це. Моя донька дійсно усміхається. Я не знаю, що з нею скоїлося, проте це точно добре на неї впливає…
Уже сьома вечора, дівчинка досі не вдома, це не схоже на неї, але я не хвилююся, як би це робила будь-яка мама на моєму місці, я просто спокійно сиджу в очікуванні донечки. Це навіть добре, що вона затримується. Напевно, зміни відбуваються в усіх сферах її життя, і з появою усмішки з’явилися й друзі. Так, напевно, вона зараз з новими друзями. Я рада за н…
Не встигла я закінчити думку, як почула рідний голос, що лунав з боку дверей. Але знову якісь зміни. Голос не такий, як зазвичай. Він був якимось «живим» та радісним. Цього разу дівчинка не побігла у свою схованку, вона вирішила піти до мене у вітальню. У руках тримала пакунок з кольоровою коробочкою всередині. Донька дістала її – це була настільна гра. Вона сказала, що просто хоче пограти зі мною. Воно й не дивно, що я знову впала в ступор та не могла зрозуміти перші декілька секунд, взагалі де я, хто я й т.ін.
За грою ми з донькою й не помітили, як вже настав вечір. Ми змінили наше місце дислокації, перемістившись до кухні. Там трішки поїли, посміялися, був уже час спатоньки, тому ми розійшлися по своїх кімнатах.
День 7. День тепла та любові
Цього разу я прокинулася не від набридлого будильника, а від дечого іншого. Хтось мене лоскотав. Коли я розплющила очі, побачила до болю любе личко – мою доцю. І це була не просто вона… Це був цілий «День сюрприз». Дівчинка приготувала мені сніданок. Зовсім не важливо, що то було, наскільки воно смачне й т.ін. Головний факт у цій ситуації той, що це зробила моя донька. І вона зробила це для мене… А ще на підносі поруч з цим їстівним шедевром стояв маленький… кактус. Так, це був кактус з квіточкою в ролі «вишеньки на торті». Як же це все мило виглядало… Як з’ясувалося пізніше, у пакунку з настільною грою знаходилася ще й ця маленька рослинка. Хоч це й був кактус, але він не здавався таким колючим, як інші, він був ніжним…
День 30. Чому все склалося саме так?
- Дивись, він такий прикольний, - сміялась дівчинка, тицяючи пальцем у чергового актора на екрані телевізора.
- Ага, це точно, правду кажеш, - підхопила і я її хвилю позитиву. Зненацька, як і в усіх «красивих» історіях, я натрапила поглядом на Саймона (так ми з донькою прозвали нашого домашнього кактуса), тоді в мої голові завирували сотні думок, одну з яких я вирішила озвучити:
- Доню, давно мене мучило запитання. Чому ти тоді так змінилася? Чому так «пом’якшала»?
- Ти досі про це думаєш? Ну, мам… Просто, справа в тому, що одного дня я трохи раніше виповзла зі своєї схованки на вечерю й побачила, як ти стараєшся та готуєш для мене. Тоді я зрозуміла, що ти насправді дуже багато чого робиш для мене. Так як раніше я це не цінувала, за що зараз прошу вибачення, я почала шукати можливість віддячити тобі. Та гра, дарунок у вигляді Саймона та, може, неідеальний сніданок – були мої спроби сказати тобі «дякую»…