# data[].attributes.attachment_caption
Остап Микитович Вересай (1803-1890) — кобзар, виконавець народних дум, історичних, побутових, жартівливих та сатиричних пісень. Був блискучим імпровізатором. 

# data[].attributes.headline
ІНФОРМАЦІЯ ПРО КОБЗАРЯ

# data[].attributes.subject
ІНФОРМАЦІЯ ПРО КОБЗАРЯ

# data[].attributes.body
Його творча спадщина невелика, всього 6 дум: «Як три брати з Азова втікали», «Отчим», «Невольницька», «Про бурю на Чорному морі», «Про вдову і трьох синів», «Дума про Хведора Безрідного»; декілька сатиричних та гумористичних пісень та пісень релігійного змісту, зокрема дуже популярна в той час пісня «Про правду й неправду». Іван Франко говорив, що ця пісня в тогочасному житті набувала великого соціального звучання та значення, і саме за неї Остапу Вересаю доводилося не раз зазнавати переслідувань від жандармів. Остап Вересай майстерно використовував піднесення і спади голосу, ефектні повторення смислово-навантажених рядків, завдяки чому слова пісні і музика асоціювалися з тогочасною реальністю життя українського народу.

# data[].attributes.attachment_link.title
200px-Кобзар_Остап_Вересай_1871

# data[].attributes.headline
Зробив Семен Головін 8-В 

# data[].attributes.subject
Зробив Семен Головін 8-В 

# data[].attributes.body
Оста́п Мики́тович Вереса́й (1803, Калюжинці — 1890, Сокиринці) — український музикант, кобзар, виконавець народних дум, історичних, побутових, жартівливих та сатиричних пісень. Остап Вересай (по вуличному — Радчишин Бурик) народився 1803 року в селі Калюжинці Прилуцького повіту Полтавської губернії (нині Прилуцького району Чернігівської області) в сім'ї кріпака. Батько його, Микита Григорович Вересай, був незрячим і заробляв на прожиття грою на скрипці. У чотирирічному віці Остап втратив зір. Змалку захопився музикою та співом під впливом батька та кобзарів, що часто зупинялися в їхній домівці. Хлопчиком переймав мистецтво співу та гри на бандурі у кобзаря Юхима Андріяшівського, з яким познайомився на ярмарку в Ромнах і був у нього поводирем. Понад сорок років мандрував містами і селами України. Його помітив художник Лев Жемчужников, який записав від Остапа Вересая кілька пісень, намалював його портрет і познайомив з Пантелеймоном Кулішем, який також записав від нього кілька пісень. Куліш розповів про Вересая Тарасові Шевченку, який 1860 року послав Вересаєві гроші та свого «Кобзаря» з підписом: «Брату Остапу від Т. Г. Шевченка». Л. Жемчужников та П. Куліш умовили Остапа Вересая взяти до себе кількох учнів: Василя Бублика з Никонівки, Ярохтея з Березівки, Антона Негрія з Калюжинців та Янголя з Березівки, які продовжили традиції свого вчителя. Завдяки своєму таланту Остап Вересай збуджував у слухачів почуття поваги до своєї історії, високі естетичні та патріотичні почуття. Це добре розуміли Т. Шевченко, П. Куліш, І. Карпенко-Карий, М. Лисенко, О. Русов, П. Чубинський, які пропагували творчість Вересая, опікувалися його долею. На смерть кобзаря, що сталася у Сокиринцях 1890 року, відгукнулося багато періодичних видань. Іван Франко написав статтю про видатного співця, підкресливши виняткове значення його творчості в духовному житті українського народу. З нагоди 150-річчя від дня народження Остапа Вересая 21 червня 1953 року в Сокиринцях відбулися урочистості, на яких виступив Максим Рильський.

# data[].attributes.attachment_caption
Остап Вересай

# data[].attributes.headline
Остап Микитович Вересай (Виконала Ніконова Анастасія 8-В клас)

# data[].attributes.subject
Остап Микитович Вересай (Виконала Ніконова Анастасія 8-В клас)

# data[].attributes.body
Остап Микитович Вересай (1803-1890) — кобзар, виконавець народних дум, історичних, побутових, жартівливих та сатиричних пісень. Був блискучим імпровізатором. Його творча спадщина невелика, всього 6 дум: «Як три брати з Азова втікали», «Отчим», «Невольницька», «Про бурю на Чорному морі», «Про вдову і трьох синів», «Дума про Хведора Безрідного»; декілька сатиричних та гумористичних пісень та пісень релігійного змісту, зокрема дуже популярна в той час пісня «Про правду й неправду». Іван Франко говорив, що ця пісня в тогочасному житті набувала великого соціального звучання та значення, і саме за неї Остапу Вересаю доводилося не раз зазнавати переслідувань від жандармів. Остап Вересай майстерно використовував піднесення і спади голосу, ефектні повторення смислово-навантажених рядків, завдяки чому слова пісні і музика асоціювалися з тогочасною реальністю життя українського народу.

# data[].attributes.attachment_link.title
завантаження

# data[].attributes.headline
Зробила Поваренко Єва 8-В

# data[].attributes.subject
Зробила Поваренко Єва 8-В

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Ємець Василь Костьович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
український бандурист-віртуоз, бандурний майстер, історик, письменник

# data[].attributes.attachment_caption
Бабуняк Ярослав Іларіонович

# data[].attributes.headline
Зробила Орлова Маріанна 8-В

# data[].attributes.subject
Зробила Орлова Маріанна 8-В

# data[].attributes.body
Бабуняк Ярослав Іларіонович (2 січня 1924, село Вербів, нині Бережанського району Тернопільської області — 29 серпня 2012 р.) — український бандурист, диригент. Заслужений діяч мистецтв України, почесний член Всеукраїнського товариства ''Просвіта''. Лауреат (разом із хором ''Гомін'') Всеукраїнських премій ім. Братів Лепких (м. Тернопіль, 1999) та ім. І. Огієнка (2002). 1-й лауреат Міжнародного музичного фестивалю гри на бандурі (Валія, 1953), Міжнародного музичного фестивалю у солоспівах (1950—1960).
Ярослав Іларіонович Бабуняк народився 2 січня 1924 в селі Вербів(нині село Бнрнжанського району Тернопільської області) в сім'ї вчителя музики — Ілярія Бабуняка. Освіту здобував спочатку у Вербові, а згодом у Бережанській гімназії де викладав батько. Саме в цей час займався вокалом (голос баритон), вивчав гру на скрипці.
Першим, хто познайомив його з грою на бандурі, став офіцер Червоної Армії Анатолій Білоцький. Бандурист Білоцький, полк якого довгий час стояв в Бережанах, привіз хлопцеві з Києва і першу бандуру роботи майстра Линяйла.
1942 року Ярослав почав навчання на Лісовому факультеті Львівського університету. Брав уроки гри на бандурі в Юрія Сингалевича. Водночас активно виступав творчим дуетом з В. Юркевичем (учнем Ю. Сінгалевича). Співав у хорі Остапа Осташевського та «Бандурі» Тараса Лозинського. В цьому ж році узяв участь у з'їзді бандуристів Галичини. Паралельно грав у зведеній капелі, яку очолював Ю. Сінгалевич.
Під час німецької окупації грав в ансамблі разом зі Степаном Ганушевським, Степаном Малюцею, Юрієм Сінгалевичем,Григорієм Бажулом, а потім із Зіновієм Штокалком, Володимиром Юркевичем та Григорієм Смирним.
У 1943 вступив до дивізії «Галичина», взявши з собою бандуру.
По закінченню війни Бабуняк потрапив до полону в Белярії (Італія). Там він почав сам виготовляти бандури й навчав грі на них полонених українців. При хорі «Бурлаки» з його ініціативи було створено ансамбль бандуристів.
Учнями Ярослава Іларіоновича в різні роки були:Володимир Мота, Борис Боднар, Петро Семенюк, Володимир Войтович, Петро Гулага, Володимир Домашовець, Микола Стек.
Звільнившись із полону в 1948 році, одружився з Тамарою Гриневич. Від 1948 постійно проживав у Великій Британії. Продовжував виступати як співак і соліст-бандурист, організовував музичні студії. Активно виступав з хором ''Гомін'' керівником якого був. Багато їздив по світу. В 1996 році відвідав Україну.
Помер 29 серпня 2012 року.

# data[].attributes.attachment_caption
Сделал Базарный Максим 8-В

# data[].attributes.headline
Пасюга Степа

# data[].attributes.body
Пасюга Степан Артемович (29 листопада 1862 — 1933) — кобзар.
Народився 29 листопада 1862 року у слободі Борисівка на Східній Слобожанщині (тепер Білгородська область Росії).
Зір утратив у юнацькому віці.
Разом із П.Гащенком вчилися у кобзаря Дмитра Петровича Троченка з с. Лютовки Богодухівського повіту.
Отримавши «одклінщини», пішли підвищувати свою майстерність у кобзаря з с. Мурафа Богодухівського повіту Стефана Яковича Бідила.
За свідченням Степана Пасюги, великий вплив на нього справив цехмайстер Хведір Ївлампійович Вовк.
Хоча особливого прагнення до концертних виступів С.Пасюга не виявляв, українська інтелігенція радо запрошувала кобзаря виступати на сцені.
У 1911–1912 роках разом з П.Гащенком, П.Древченком виступають на багатьох концертах, організованих українською інтелігенцією у Харкові, Києві, Полтаві, Одесі, Миргороді, Охтирці та інших містах.
Залишилися спогади про виступи С.Пасюги на Південно-російській промислово-сільськогосподарській виставці у Катеринославі (1910 р.); концерт у Катеринославському історичному музеї (1911 р.); Кустарній виставці у Санкт-Петербурзі (1916)
С.Пасюга був у родинних стосунках з останнім кобзарським цехмайстром (наступником Хведора Вовка) — Іваном Казаном.
Грав на бандурі і лірі.
Знав багато дум і старин, але «на люди» (для інтелігенції) співав лише чотири — “Плач невольників”, “Три брати Озовські”, “Удова і три сина”, “Конівченко”.
Отримував найвищі оцінки як із боку кобзарів, так і музикознавців.

# data[].attributes.headline
Кравченко Михайло Степанович

# data[].attributes.subject
Кравченко Михайло Степанович

# data[].attributes.body
Відомий кобзар Михайло Кравченкао народився 27 грудня 1857 р. в селі Великих Сорочинців. М. Кравченко осліп на п'ятнадцятому році життя. З Сімнадцяти років почав навчатися у миргородського кобзаря Самійла Яшного. Майже дев'ять місяців навчався у Гриценка-Холодного.

Михайло Степанович був знайомий з етнографом Опанасом Сластьоном, який записував від нього українські думи, знався з письменником Володимиром Короленком.

Мешкав М. Кравченко в невеликій хаті. Перша жінка померла, і він залишився з трьома дітьми. Одружився вдруге. У 1901–1902 роках жив у одній хаті зі своїм братом та його дружиною, які були хворими і нездатними до праці. М. Кравченко дуже бідував. Щоб прожити самому й утримати таку рідню (як до нього А. Шут, А. Никоненко й деякі інші співці-музики), заробляв не лише кобзарством, а й плетінням мотузок. Робота ця була тяжкою, псувала пальці. «Як попов'єш, — говорив кобзар Ф. Колессі, — отих верьовок з місяць, так з пучок дванадцять шкур злізе, — куди вже там грати».

М. Кравченко був середнього росту, кремезний, голова у нього була майже кругла, чуб темно-русий. Симпатичний з обличчя, як писав О. Сластіон, з добрим, привітним виразом обличчя. Зауваження його були влучні, думки тверезі й вірні. Про себе розповідати не любив. Був скромний і мужній.

В 1901–1902 роках репертуар М. Кравченка був досить різноманітним. Співвідношення в ньому дум, псалмів, пісень тощо було таке саме, як і в інших кобзарів. Правда, до зустрічі зі збирачами в репертуарі М. Кравченка було більше дум, ніж у 1901–1902 роках. Їх кількість зменшилась під впливом об'єктивних обставин. «Я дечого й більше знав, та ото як почали нас переслідувати, так я й повикидав усе з голови, — думка така: нащо воно тепер і здалося».

За свідченням О. Сластіона, співав добре, хоч мав не дуже чистий голос. Особливо любив виконувати думи. Їх він повторював не дослівно. На запитання О. Сластіона про те, чого він в думи іноді вставляє слова, звороти і навіть цілі вірші (рядки), яких раніше не співав, кобзар відповів: «Е, то вже всякий так, се ж не пісня. Як підійде, знаєте: іноді й коротко, а іноді й довше буде… То вже всякий так: те забуде — друге вигада, або й од іншого згадує що-небудь. То вже у пісні друге діло, а то ж таки!..».

На початку 1902 року О. Сластіон улаштував поїздку М. Кравченка на кустарну виставку до Петербурга, де той мав виступати зі своїми думами та піснями. Зробити це пощастило на кошт Російського географічного товариства. О. Сластіон сам проводжав М. Кравченка. Посадивши кобзаря у вагон, запитав: «А що, дядьку Михайле, якби й вам Бог дав те, що тому Рябініну, — якби й вам довелося співати перед самим царем, що б ви тоді?» — «А що ж, — відповідав кобзар, — якщо Бог приведе до того, то прохатиму, щоб усій нашій братії було вільно ходить, де хочеш, а мені самому нічого не треба». О. Сластіон був вражений усвідомленням цією простою людиною інтересів «своєї братії», інтересів, які вона ставила вище за свої особисті.

М. Кравченко виступав у Петербурзі. У серпні того 1902 року М. Кравченко також грав та брав участь з іншими кобзарями на ХІІ Археологічному з'їзді у Харкові.

Крім Петербурга й Харкова, побув він і в 1905 в Катеринославі на ХІІІ Археологічному конференції, Одесі, Ялті. У Москві Є. Линьова спробували було записати його гру та спів на фонограф, але спроба ця не була дуже вдала (Записи зберігаються в Пушкінському Домі в С. Петербурзі). В 1904 його записував В. Шевченко (записи зберігаїться в ІМФЕ в Києві).

На початку XX століття М. Кравченко познайомився з видатним російським письменником-демократом В. Г. Короленком. Колишній поводир кобзаря Г. Г. Легейда так згадує ті відвідини: "Прийшли ми одного разу до с. Хатки, де тоді влітку відпочивав В. Г. Короленко. Письменник був росту середнього, борода менша, ніж на портретах і молодший був. Дуже привітний. Зустрів він Кравченка дуже ласкаво. «Моє шанування!» — сказав і подав руку кобзареві. Потім грали і говорили, говорили… Коли ми зібралися іти, Короленко знову міцно потиснув руку Кравченкові і сказав: «До побачення!» Ішов я тоді додому і думав: «Ні, не старець дядько Михайло, коли йому такі люди в дружбу йдуть».

В. Г. Короленко записав одну з його дум-"Чорна неділя в Сорочинцях"

М. Кравченко був свідком повстання селян у його рідному селі Великих Сорочинцях, яке спалахнуло 1905 року. У село було послано каральний загін на чолі з помічником миргородського повітового справника Барабаша. Повстанці відбили карателів, а Барабаша вбили. В ніч з 21 на 22 грудня до Великих Сорочинців прибув другий загін — цього разу з двома гарматами. Очолював його статський радник Полтавської земної управи Філонов. Повстання було придушене. Карателі провели масові арешти, жорстоко знущались із селян.

Повстання селян та жорстока розправа над ними залишили глибокий слід у серці М. Кравченка. Він склав дві думи: «Чорна неділя в Сорочинцях» та «Про Сорочинські події 1905 року». Завдяки оригінальному поєднанню традиційних і нових художніх засобів думи сприймаються як мистецькі твори. Незважаючи на трагічний кінець повстання, М. Кравченко вірив у те, що прийде розплата, і втілив цю віру в думі «Про Сорочинські події 1905 року».

До жанру дум у зображенні революційних подій нашої епохи звертатимуться кобзарі й пізніше, але М. Кравченко зробив це вперше.

Помер він 22 кітня 1917р. через злидні, поневіряння та безперервні вимушені мандри які підірвали здоров'я народного митця, й дочасно звели його в могилу.

При житті М. Кравченко мав декілька бандур:

Одна бандура М. Кравченка зберігається у Миргородському краєзнавчому музеї. Кобза М. Кравченка (інв. № Д-316) надійшла до музею в незадовільному стані — без кілочків і струн. На тильному боці грифа викарбувано текст: «Оцю кобзу роздобувъ Мыхайло Стыпановичъ Кравченко, а переробляли брати Заикыны, а коштує вона дорогенько 10 карбованцівъ». Цей напис повідомляє нам прізвище невідомих сьогодні майстрів кобз (а можливо, й кобзарів) — братів Заїк із Миргородщини, слід гадати, з Великих Сорочинців, де й сьогодні є прізвище Заїка.

Інша бандура М. Кравченко, виготовлена Анлрієм Долченко, була придбана  в 1902 р. Н. І. Приваловим, в сучасному часі зберігається в Російському ентографічному музеЇ (Санкт-Петербург).

Зробив Бобильов Микита.

# data[].attributes.attachment_caption
Портрет роботи Опанаса Сластіона.

# data[].attributes.headline
Ткаченко-Галашко Петро Федорович(1871-1918)

# data[].attributes.subject
Ткаченко-Галашко Петро Федорович(1871-1918)

# data[].attributes.body
Кобзар родом з села Семенівки або Синявок на Чернігівщині, народився 21-го грудня 1878-го року.
Осліпнувши в дитинстві, він пов'язав свою долю з бандурою. Його вчителем став кобзар Т. Пархоменко;

В 1906 художник О. Сластіон зробив зарисовку Ткаченка.

Для відзначення трудових заслуг кобзаря, його ім'я було включено до списку міжнародних євілатів, затверджено генеральною конференцією ЮНЕСКО на 1877 — 78 рр.
Виконував думи «Брат і сестра», «Удова», «Плач невольників», пісні на слова Т. Шевченка, іст. і жартівливі народні пісні.
Вмер в сорок років 3-го січня 1919-го року.
Виконав Альберт Хантицький.

# data[].attributes.headline
Зробила Павліченко Катерина

# data[].attributes.subject
Зробила Павліченко Катерина

# data[].attributes.body
Федір Данилович Кушнерик (1875-1941) — кобзар. В сім років осліп. Самостійно навчався грати на скрипці, фісгармонії, з якими ходив по весіллях і ярмарках, заробляючи на прожиття. В 1909 зустрівся з М. Кравченком який взяв його в учні.
Він складав пісні й думи про важке життя селян. В радянські часи створив думи «Зійшло сонце осіннє», «Про трактори», «Сніг розтав, вода стекла», «Пісню про піонера Павлуся» — поетичну розповідь про вбивство у Великих Сорочинцях піонера Павлика Теслі..
Найвідоміші думи: «Федір безрідний», «Про сестру та брата», «Маруся Богуславка» та ін.

# data[].attributes.attachment_caption
Яший Самійло Харитович(1813-1903)

# data[].attributes.headline
Повідомлення про Кобзаря Самійло Яший Харитович(1813-1903)

# data[].attributes.subject
Повідомлення про Кобзаря Самійло Яший Харитович(1813-1903)

# data[].attributes.body
Народився у Миргороді, але жив в Полтавській області.
Грати вчився у Кошового Селена(1780-1830)

Довголітній керівник «Панотець»
миргородської лірницької організації. Його учнем був Михайло Кравченко. Знавець «Миргородської науки».

У 1903 р. художник Опанас Георгійович  Сластіон зробив портретну зарисовку кобзаря.

Також Я.Самійло виконував такі пісні й думи як:Брати озовські», «Удова і три сини», «Дівка бранка».

А. Діма.

# data[].attributes.headline
Пасюга Степан Артемович

# data[].attributes.subject
Пасюга Степан Артемович

# data[].attributes.body
Народився 29 листопада 1862 року у слободі Борисівка на Східній Слобожанщині (тепер Білгородська область Росії).

Зір утратив у юнацькому віці.

Разом із П.Гащенком вчилися у кобзаря Дмитра Петровича Троченка з с. Лютовки Богодухівського повіту.

Отримавши «одклінщини», пішли підвищувати свою майстерність у кобзаря з с. Мурафа Богодухівського повіту Стефана Яковича Бідила.

За свідченням Степана Пасюги, великий вплив на нього справив цехмайстер Хведір Ївлампійович Вовк.

Хоча особливого прагнення до концертних виступів С.Пасюга не виявляв, українська інтелігенція радо запрошувала кобзаря виступати на сцені.

У 1911–1912 роках разом з П.Гащенком, П.Древченком виступають на багатьох концертах, організованих українською інтелігенцією у Харкові, Києві, Полтаві, Одесі, Миргороді, Охтирці та інших містах.

Залишилися спогади про виступи С.Пасюги на Південно-російській промислово-сільськогосподарській виставці у Катеринославі (1910 р.); концерт у Катеринославському історичному музеї (1911 р.); Кустарній виставці у Санкт-Петербурзі (1916)

С.Пасюга був у родинних стосунках з останнім кобзарським цехмайстром (наступником Хведора Вовка) — Іваном Казаном.

Грав на бандурі і лірі.

Знав багато дум і старин, але «на люди» (для інтелігенції) співав лише чотири — “Плач невольників”, “Три брати Озовські”, “Удова і три сина”, “Конівченко”.

Отримував найвищі оцінки як із боку кобзарів, так і музикознавців.

Українські кобзарі. Перший зліва — Степан Пасюга.

«Такого кобзаря, як Пасюга, ніколи не було й не буде! — згадував Є.Мовчан. — Голосу його не було краю і кінця. Він знав майже всі думи, співав величезну кількість народних пісень. А що вже грав на кобзі, то про це й говорити нема чого»[1].

«У його рецитаціях, співаних гарним, баритоновим голосом, помічаємо перевагу речитатива над мелодією. Спів і гра Пасюги складається на гарну артистичну цілість», — говорив Ф.Колесса[2].

Степан Пасюга жив дуже просто, зневажав «світські витребеньки» і дотримувався заповітної строгості у відношені до учнів.

Великий вплив С.Пасюга мав і на Ткаченка Георгія, який доніс до сучасників манеру старосвітського кобзарського виконавства.

Помер 1933 року від голоду. Похований у с. Велика Писарівка.

Деякі із фонозаписів С. Пасюги зберігаються у фондах ІМФЕ (м. Київ).

Опанас Сластіон зробив із кобзаря дві портретні замальовки.

М.Егор

# data[].attributes.headline
Зробила Писарєва Єли

# data[].attributes.body
Зробила Писарєва Єлизавета 8 - В

# data[].attributes.headline
Народився 1869 року 

# data[].attributes.body
Народився 1869 року на Харківщині. Був учителем гри на бандурі в Музично-драматичній школі М.Лисенка в Києві (1908). Автор багатьох пісень з супроводом бандури. 1939 року заарештований і засланий большевиками.Ще в дитинстві перехворів віспою і втратив зір. На все життя залишився слабовидящим, тому ходив із поводирем. В 12 років навчився грати на бандурі, пізніше став подорожувати по Україні і Росії, виконуючи українській пісні і думи. Його репертуар налічував близько 300 пісень.Як згадували очевидці, кобзар вкладав всю душу в трагічні пісні: «По його щоках текли сльози, а він співав… Від обертонів його голосу, який линув особливо м’яко та був такий чарівний, що проймав ніби електричним струмом, а в горлі з’являлися спазми, очі розраджувалися сльозами. Коли він закінчив співати, то навіть не підвівся на гучні привітання, тому що сам плакав, і, соромлячись, витирав хустиною сльози».

ІВАН ІОВИЧ КУЧУГУРА-КУЧЕРЕНКО — УКРАЇНСЬКИЙ КОБЗАР

НАРОДИВСЯ ІВАН ІОВИЧ КУЧУГУРА-КУЧЕРЕНКО У СЕЛІ МУРАФА НА ХАРКІВЩИНІ.

Ще в дитинстві перехворів віспою і втратив зір. На все життя залишився слабовидящим, тому ходив із поводирем. В 12 років навчився грати на бандурі, пізніше став подорожувати по Україні і Росії, виконуючи українській пісні і думи. Його репертуар налічував близько 300 пісень.

Народний артист УНР (1919) та УСРР (1925, у подальшому звання відібрали). Автор пісні «На високій дуже кручі», присвяченій Тарасу Шевченку.

Як згадували очевидці, кобзар вкладав всю душу в трагічні пісні: «По його щоках текли сльози, а він співав… Від обертонів його голосу, який линув особливо м’яко та був такий чарівний, що проймав ніби електричним струмом, а в горлі з’являлися спазми, очі розраджувалися сльозами. Коли він закінчив співати, то навіть не підвівся на гучні привітання, тому що сам плакав, і, соромлячись, витирав хустиною сльози».

Розстріляний 24 листопада 1937-го за «участь у контрреволюційній організації». Донос написали працівники Харківського обласного управління культури, які закидали Івану Кучеренку, що свого часу той співав «Марш Петлюри», «Утечу більшовиків з України», релігійні псалми.

Аби приховати правду, влада поширювала чутки, нібито кобзаря було лише заслано, а стратили його німці в 1942-му.

# data[].attributes.headline
В дослідженнях п

# data[].attributes.body
В дослідженнях про розвиток кобзарства які друкувалися в радянській Україні в 50-х — на початку 60-х ХХ століття жодних згадок про Кучугуру-Кучеренка і його внесок у розвиток і поширення кобзарства немає. У 1956 році кобзар був реабілітований, але бути реабілітованим, то не значить бути повернутим у культурний простір країни. І після реабілітації кобзар продовжував бути під забороною.

Вперше офіційні заходи із вшанування пам'яті І. І. Кучугури-Кучеренка в радянській Україні були проведені у 1968 році. Цього року громадськістю Києва, а також у Краснокутському районі були проведені відповідні заходи. 24 грудня 1968 року громадськість Києва відзначила 90-річчя від дня народження славнозвісного кобзаря. До будинку вчених на запрошення правління київської організації Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, товариства «Знання» і Центрального Будинку народної творчості УРСР прийшли письменники, композитори, науковці, студенти.

# data[].attributes.headline
Іван Іович Кучугура-

# data[].attributes.body
Іван Іович Кучугура-Кучеренко (1878-1937) – відомий український кобзар.
У ранньому віці хворів віспою, в результаті цього втратив зір. Навчався кобзарській справі у панотця Павла Гащенка. Багато перейняв у Степана Пасюги. У 1908 році Микола Лисенко запросив Івана Кучеренка викладати до Київської музично-драматичної школи.
Кучугура-Кучеренко знав 8 дум, серед них наймайстерніше виконував «Олексія Поповича», «Думу про плач невільників», «Хмельницького і Барабаша», «Про смерть Хмельницького». У репертуарі було понад 300 пісень. Автор відомої пісні “На високій дуже кручі” (на смерть Тараса Шевченка).
У 1919 році Кучеренку присудили звання народного артиста УНР.
У 1925 року Кучеренкові присудили звання народного артиста УРСР.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кобзар_Іван_Кучугура-Кучеренко

# data[].attributes.headline
Розмістіть фото кобзаря та короткі відомості про нього.

# data[].attributes.subject
Розмістіть фото кобзаря та короткі відомості про нього.

# data[].attributes.body
Обов'язково вкажіть своє призвище та ім'я