# data[].attributes.body
jää hieman irralliseksi portfolion kokonaisuuden kannalta. Fraasit olet kyllä ujuttanut tekstiin sujuvasti.

# data[].attributes.body
tarina: tyyli tukee tarua.

# data[].attributes.body
Tässä tekstissä intesiteetti säilyy kiinnostavan alun jälkeen läpi tekstin toimivaan lopetukseen. Monia tehokkaita yksityiskohtia.

# data[].attributes.body
Tämä portfolio oli ÄI11 kurssin tulosta. Olen todella iloinen, että kävin tämän kurssin ja olen saanut tästä paljon irti. Sain laajennettua käsitystäni kirjoittamisesta ja kehitettyä omia taitojani. Kurssi loppuu haikein mielin, mutta onneksi kirjoitus jatkuu.
Nyt suuntaan kirjoitustani eteenpäin ja olen valmis uusiin haasteisiin ja rikkomaan vanhoja tapojani kirjoittamisessa. Toivottavasti te kaikki muutkin nautitte kurssista ja jatkatte kirjoittamista avoin mielin.

Tekstini ovat tähtiin kirjoitettuja! - Lilian

# data[].attributes.body
Tykkään teemoista, joita käsittelet teksteissäsi. Ne ovat mielenkiintoisia.

# data[].attributes.body
Tosi hyviä tekstejä kirjoitit ja ne oli valtavan mielenkiintoisia. Varsinkin vika suomalaisuus teksti oli tosi hyvin ajateltu: Ei pidä olla liian stereotyyppinen. :)

# data[].attributes.body
Teksti oli mielenkiintoinen ja lukiessani teksti voi minut mukanaan.

# data[].attributes.body
Hienosti ja eläväisesti kuvailtu tapahtumia ja tuntemuksia.

# data[].attributes.body
Pidin teksteistäsi ja hengellisestä tunnelmasta.

# data[].attributes.body
Hyvin kirjoitettu runo.

Mira

# data[].attributes.body
Suomalainen tyttö ei ole blondi, ei ole vaaleaihoinen,

ei ole ruusuposkinen.

Suomalainen tyttö ei ole pitkähiuksinen, ei ole hoikka,

ei ole heleä-ääninen.

Suomalainen tyttö on mitä tahtoo olla,

suomalainen tyttö tietää olevansa suomalainen.

Suomalainen tyttö on luonteeltaan vahva.

Suomalaisuus ei ole laillinen asema,

suomalaisuus on tunne, se on identiteetti.

Me suomalaiseyt tiedetään,

että suomalaisia ollaan,

ja siitä ylpeitä ollaan.

# data[].attributes.body
Tämä blogi "Tähtiin kirjoitettu" on paikka, jonne voin vapaasti laittaa kirjoituksiani. Se on myös paikka, josta sinä voit niitä lukea ja toivottavasti saada myös inspiraatiota. Minä saan inspiraaatiota itse kootessani kirjoituksiani yhteen tämänkaltaiseen paikkaan. Tämä tuntuu kokonaisuudelta, josta voi saada irti hyvin paljon erilaisia ideoita ja ajatuksia.
Olen koonnut tänne uusia, vanhempia ja aivan uuteen uskoon muokattuja äskettäisiä tekstejä. Kaikki niistä tuntuvat tuoreilta, sillä olen muokannut niitä erilaisten ajatusten pohjalta, kun millä tavalla niitä alunalkaen kirjoitin. Ja uusi on aina uusi, sitäkin ehkä tulevaisuudessa muokkaan ja hyödynnän.
Kaikki lukekoon kirjoituksiani avoin mielin, ja avoin sydämin. Toivottavasti kaikille löytyy jotain mikä mietityttää, hauskuttaa, antaa inspiraatiota tai ihastuttaa. Mukavaa lukemista!

# data[].attributes.body
Ao no hono, tunnetummalta nimeltään The blue light on japanilainen vuonna 2002 valmistettu trilleri, joka kertoo murhasta ja sen peittelystä Yukio Ninagawan ohjaamana ja Kazunari Ninomiyan tähdittämänä.

Elokuvan juoni on yksinkertainen. Elokuvan alussa päähenkilön, 17–vuotiaan Shuichin entinen isäpuoli palaa perheen taloon, kuin salama kirkkaalta taivaalta ja jää taloon asumaan, alkaen juoda ja hyväksikäyttää ex-vaimoaan ja tytärpuoltaan. Isäpuoli Sone on kaiken pahan alku ja juuri, jonka huomaa elokuvasta heti kättelyssä esimerkiksi siitä, että hän juo kuin viimeistä päivää, eikä hänen käyttäytymisessään ole päätä eikä häntää. Shuichin elämä ei ole ruusuilla tanssimista Sonen paluun jälkeen ja hänen mielensä alkaa liikkua vaarallisilla vesillä.

Jo muutaman minuutin alkusysäyksen jälkeen alkaa ristiriita kehittymään, ja tapahtumat pääsevät vauhtiin. Elokuva etenee tasaisesti ja nousee huippuunsa, kun Ishioka Shuichin luokalta saa tietää Shuichin murhanneen isäpuolensa. Hänellä on nyt ote vallan kahvasta, ja hän päättää pistää muutaman kapulan rattaisiin ja alkaa kiristää Shuichilta isoja rahasummia. Tästä on tehty selvä kohokohta elokuvassa ja sitä kuvataan kohdaksi, jossa homma lähtee lapasesta.

Shuichilla on kuitenkin ratkaisu joka lähtöön, ja hänellä herää kysymys : voisiko hän vain menetellä samoin, kuin isäpuolensa kanssa? Hän vetää muutamia nopeita johtopäätöksiä, ja päättää polttaa sillat takanaan. Hän tietää, ettei murhien jälkeen enää ole paluuta.

Juoni alkaa laskea, kun koko ajan Schuichin jäljillä ollut poliisi saa selville Schuichin rikokset. Ensin, hinnalla millä hyvänsä Shuichi yrittää pitää pintansa. Hänen ystävänsäkin kertovat poliiseille valheita, jotka eivät ole mistään kotoisin, joka lopulta koituu Shuichin kohtaloksi poliisin saatua kaiken selville. Shuichin sisko tiesi veljensä rikoksen koko ajan, mutta painoi sitä villasella. Loppuratkaisuna juoneen Schuichi päättää luopua leikistä ja tekee itsemurhan jättääkseen perheensä korkeampaan kunniaan julkisuuden valokeilassa.

Elokuvan dialogit ovat hyvin tärkeitä juonen kannalta ja hyvinkin vaihtelevia, riippuen siitä kenen kanssa päähenkilö puhuu. Tyttöystävälleen Shuichi päästää sisäiset ajatuksensa ulos mitään suodattamatta, mutta muille henkilöille puhuessaan Shuichin puheet ovat samaan muottiin valettuja. Tästä hänen tulisi saada pitkä nenä.

Kaiken kaikkiaan elokuva on ehdoton suosikkini, sillä kuten suuren yleisön tietoisuudessa onkin, sattuman puuttuessa peliin voi pöydät kääntyä kerran jos toisenkin, joka sekoittaa pakan täysin. Ninomiya, jota katson vähän sillä silmällä, näyttelee elokuvassa suurta osaa, joka loppupeleissä on suuri syy elokuvan katsomiselle. Elokuva on mainio esimerkki siitä, että vaikka rikoksen tekisi kieli keskellä suuta, silti todennäköisesti päätyy ojasta allikkon. Suosittelen kaikille!

# data[].attributes.body
Suuri Jumala Amaterasu, joka taivaalla loisti, kerran luolaan pakeni. Vei Amaterasu auringon mukanaan pitkäksi aikaa, mutta toi maailmaan jotain vieläkin valoisampaa. Amaterasu luolan pimeydestä toi lapsen punaisen sädehtivän, ja rakkaudellaan taas valaisi maailman.

Sai lapsi nimekseen Punainen, hehkuvan valonsa vuoksi. Oli Punaisen valo kuitenkin niin voimakas, että se äitinsä sokeutti ja Punainen pois karkotettiin. Punainen Maassa nyt valaisi, ja ihmetystä ympärillään loi. Niin kaunis oli Punainen, valoisa ja ihmeellinen.

Punainen valollaan paransi ja elvytti, eikä Amaterasu enää kaunaa pojalleen kantanut, vaan ylpeyttä suurta tunsi. Vaan ei Amaterasu tunnustusta saanut ja alkoi värinsä hänen saastaiseksi muuttua. Alkoi maailma pimetä ympärillä, mutta jatkoi Maa kirkkaan punaista loistoaan.

Oli valo Punaisen vilpitön ja puhdas, ja kun viimein Amaterasu pahaansa lankes, laskeutui punainen valo kaikkialle. Hymyn poikanen huulillaan Punainen taivaalle nousi, sai kruunun päähänsä ja valaisi.

Oli valon lapsi Punainen nyt kantava kultakiekkoa auringon.

# data[].attributes.body
Istuin sängyn reunalla kalpeiden ja haalistuneiden lakanoiden päällä ja tuijotin huoneen nurkkaan, jossa istuit vanhassa puisessa keinutuolissa. Huone oli pieni ja tumma väreiltään, niin kuin motellin aulakin, ja se tuoksui hieman kostealle. Verhot olivat ohutta ja kulunutta kangasta, joiden läpi heikko valo pääsi huoneeseen valaisten tilan sängyn ja huoneen kauimmaisen nurkan välillä. Jalkasi miltei hipoivat karheaa nukkaisen maton peittämää lattiaa ja kalpeat kätesi lepäsivät tuolin kapeilla käsinojilla. Hengitin hitaasti ulos.

Luulin sua hyväks sieluks, kauniiks,

mut mut petit, ovelasti huijasit.

Katsoit minua huoneen poikki suurilla silmilläsi ja tunsin kylmyyden huoneessa. Kylmä ilma ei tullut ulkoa, koska ikkuna oli kiinni. Katsoin alas sormiini, jotka hermostuneesti näpräsivät toisiaan sylissäni, ja jotka lipsuivat otteesta vähän väliä. Ulkona alkaisi hämärtää kohta.

Kuuntelit, muttet mitään vastannut.

Katselit, muttet yhtään liikkunut.

Tiesit, muttet mitään tuntenut.

Tunsin jäätävän katseesi otsassani, ja nostin viimein pääni luoden katsekontaktin välillemme. En tuntenut enää mitään sinua kohtaan, sillä tiesin mikä olit. Katseeni oli jähmettynyt, mutta tunsin sinun tulevan lähemmäs kolkkona kopahtava askel askeleen jälkeen, ja viimein, tunsin kylmien ja luisien sormiesi kietoutuvan kaulani ympärille hengen salpaavaan otteeseen.

Jos oisin silmäni avannu,

en ois tässä nyt, kuolema.

Veit kaiken elämän,

kultasen nauhan katkasit.

Nyt on aika katumuksen,

mut et sitä ees mulle suo,

oon epätoivon nielemä.

Paljastuit puiseks ja vanhaks,

ja sen tiiän, sä petturi oot pahin.

# data[].attributes.body
Hän käveli kymmenisen metriä poikien takana, varoen kuromasta välimatkaansa heihin liian pieneksi. Hänen valkoiset, juuri ja juuri leukaan ylettyvät kiharansa pomppivat hänen harppoessaan eteenpäin epätodellisen kevyin ja sulavin askelin. Vastaan tuuleva viima sai hänen aukinaisen, hieman haalistuneen ruskean nahkatakkinsa lepattamaan tuulessa ja hänen harmahtavan paitansa painautumaan hänen ihoaan vasten.

Kapealla kadulla makaavat kuolleet lehdet rapisivat, kun ne jäivät hänen ruskeiden nahkakenkiensä alle, tai lennähtivät ilmaan laskeutuen kadun reunaan, josta tuuli ne kohta kuljettaisi takaisin kävelijöiden jalkoihin.

Tummanpunaiset tiilirakennukset jäivät taustalle sumeaksi massaksi, sillä pojan katse oli hänen edessään siintävässä poikaparissa. Hänen huulensa liikkuivat jännittyneesti puheen tahtiin, mutta ääntä kuului vain tuon tuosta.

”Veli, tiedän...” Hänen sanansa muuttuivat heti takaisin muminaksi, äänettömäksi, sitten taas kuului muutama hiljaisella, mutta pakonomaisella äänellä lausuttu sana.

Hänen kalpeat, symmetriset kasvonsa olivat vääntyneet maaniseen virneeseen. Hullunkiilto tummissa silmissän hän hitaasti siirsi koko katseensa rakennusten puolella kävelevään poikaan, tuntien välittömästi yletöntä tarvetta syöksyä eteenpäin hänen edessään kulkevaa tietämätöntä brunettea kohti.

Hän puristi kätensä tiukkaan nyrkkiin ja jännitti lihaksiaan aina selästä niskaan asti, yrittäen hillitä vauhkoavaa mieltään ja leiskuvia tunteitaan. Hän vapautti lyhyen ja voimakkaan uloshengityksen päästäen nopeasti katoavaa höyryä kuivaan pakkasilmaan. Hänen sormensa vapautuivat hitaasti nyrkeistä ja suoristuivat, jättäen punaiset kynnenjäljet kämmenten sisäpuolelle. Hän päästi kätensä valahtamaan sivuilleen ja liikkumaan vapaasti hänen reippaan kävelynsä tahtiin, ennen kuin aivan odottamatta heitti ne suoriksi, jännittyneinä ja tärisevinä ilmaan, retkauttaen päänsä taaksepäin ja avatessaan silmänsä luonnottoman suurina. Hänen kävelynsä oli pysähtynyt, kasvattaen jo välimatkaa poikiin.

Hänen yläpuolella oleva katuvalo säteili heikkoa ja särisevää valoa, mutta se oli tarpeeksi saamaan hänen ranteessaan olevan metallisen etikettilaatan heijastamaan kirkkaan valokeilan hänen kasvoilleen.

Laatassa luki ”Enkeli, numero 2."

# data[].attributes.body
Olen kirjoittajana avoin. Kun mielessäni on hyvä idea, alan kirjoittaa kummemmin suunnittelematta - korjailun voi hoitaa jälkeenpäin, kun ajatukset ovat tallessa. Kirjoitus voi jatkua tunteja.

Kirjoitan nopeasti ja korjailen tekstiä samalla kuin kirjoitan sitä. Kirjoitan kappaleen, luen ja korjaan. Kirjoitan kolme kappaletta, luen ja korjaan. Kirjoitan kaksi sivua, en ehkä luekaan. Jatkan kirjoittamista.

Kirjoittaessani pyrin antamaan lukijalle hyvän kokemuksen. Vahvuuksiani ovat pitkät ja monimutkaiset juonet, sekä lukijan yllättäminen. Tällä hetkellä työn alla on toistaiseksi n.140 sivuinen englanninkielinen fanfic, josta todennäköisesti kirjoitan muutaman muokatun katkelman suomeksi tähän blogiin.

Asenteeni kirjoittamiseen on utelias. Pyrin pitämään kaikki ovet auki, ja keskittymään mieleen tulevien ajatuksien saamista paperille, edes hajanaisina virkkeinä tai ajatuskuplina. Niistäkin tulee myöhemmin jotain suurempaa.

Inspiraatiota kirjoittamiseen saan joka puolelta ympäriltäni. Jonkun sanomasta lauseesta, ohi menevän bussin kyljessä olevasta mainoksesta, elokuvatrailerista, maisemasta, ruuasta, musiikista, tai vaikka jonkun muun tekstistä. Löydän inspiraatiota, vaikka en sitä etsimällä etsisi.

Kaiken kaikkiaan kuitenkin, kirjoittaminen on minulle tapa ilmaista itsenäni ja kehittää ajattelutapojani. Toivon, että tulen kirjoittamaan läpi elämäni.