# data[].attributes.headline
Відеоролики казок Сухомлинського

# data[].attributes.subject
Відеоролики казок Сухомлинського

# data[].attributes.body
1.https://www.youtube.com/watch?v=9wc_POkjQck
2.https://www.youtube.com/watch?v=M8PUqe4XPyU
3.https://www.youtube.com/watch?v=ci57bt8EIW0

# data[].attributes.headline
Сухомлинський дітям "Як півник проса накосив

# data[].attributes.subject
Сухомлинський дітям "Як півник проса накосив

# data[].attributes.attachment_link.title
Сухомлинський дітям  Як півник проса накосив

# data[].attributes.headline
Сухомлинський дітям "Соромно перед соловейком"

# data[].attributes.subject
Сухомлинський дітям "Соромно перед соловейком"

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.title
Сухомлинський дітям  Соромно перед соловейком

# data[].attributes.headline
Сухомлинський дітям. "Мед і суниці"

# data[].attributes.subject
Сухомлинський дітям. "Мед і суниці"

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Канал Кировоград

# data[].attributes.attachment_link.title
Сухомлинський дітям. Мед і суниці

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Канал Кировоград on 2013-07-15.

# data[].attributes.headline
Школа В.Сухомлинського

# data[].attributes.subject
Школа В.Сухомлинського

# data[].attributes.body
(цікаві спогади одноласниці Сухомлинського і багато іншого

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Гаркуша

# data[].attributes.attachment_link.title
Школа В.Сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Ольга Гаркуша on 2013-08-06.

# data[].attributes.headline
Особистості в історії - Василь Сухомлинський

# data[].attributes.subject
Особистості в історії - Василь Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.title
Особистості в історії - Василь Сухомлинський

# data[].attributes.headline
1 клас Виховний захід «Школа казок В.Сухомлинського»

# data[].attributes.subject
1 клас Виховний захід «Школа казок В.Сухомлинського»

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
виховна година

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сухомлінський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
емоційна сфера

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
молодші школяри

# data[].attributes.attachment_link.title
Виховний захід за темою: "Школа казок В.Сухомлинського" - Блог - МОУ "Шахтёрская гимназия"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виховна година, казка, Сухомлінський,емоційна сфера, молодші школяри

# data[].attributes.headline
Урок
позакласного читання  4 клас За творами Сухомлинського

# data[].attributes.subject
Урок
позакласного читання  4 клас За творами Сухомлинського

# data[].attributes.headline
Конспект уроку читання у 2 класі на тему : «Людина починається з добра» (за оповіданнями В.О.Сухомлинського)

# data[].attributes.subject
Конспект уроку читання у 2 класі на тему : «Людина починається з добра» (за оповіданнями В.О.Сухомлинського)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конспект уроку читання у 2 класі на тему людина починається з добра за оповіданнями в.о.сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.title
Для вчителя початкових класів - Конспект уроку читання у 2 класі на тему Людина починається з добра за оповіданнями В.О.Сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.description
Конспект уроку читання у 2 класі на тему Людина починається з добра за оповіданнями В.О.Сухомлинського

# data[].attributes.headline
Наочні види роботи, що проводяться в Марганецькій гімназії за творами та педагогічними ідеями Сухомлинського

# data[].attributes.subject
Наочні види роботи, що проводяться в Марганецькій гімназії за творами та педагогічними ідеями Сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.title
Урочисте закриття тижня "Серце віддаю дітям" у початковй школі - Марганецька гуманітарна гімназія ім.Т.Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Урочисте закриття тижня "Серце віддаю дітям" у початковй школі Переможці конкурсу власних казок у стилі В.Сухомлинського Уроки мислення в природі «Осіння казка» Проектна робота «Твори Сухомлинського очима дітей»...

# data[].attributes.headline
Використання спадщини Сухомлинського на уроках в початковій школі.

# data[].attributes.subject
Використання спадщини Сухомлинського на уроках в початковій школі.

# data[].attributes.headline
"Казки Василя Сухомлинського"

# data[].attributes.subject
"Казки Василя Сухомлинського"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки василя сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Василя Сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.description
Казки Василя Сухомлинського

# data[].attributes.headline
Василь СухомлинськийЗбірка "НЕ ЗАБУВАЙ ПРО ДЖЕРЕЛО"

# data[].attributes.subject
Василь СухомлинськийЗбірка "НЕ ЗАБУВАЙ ПРО ДЖЕРЕЛО"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Чорнобривці",
"Як заходить сонце",
"Як Павлик списав у Зіни задачу".
Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip) Завантажити повний текст збірочки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Не забувай про джерело" (txt.zip) Василь Сухомлинський
Вечоріло. Дорогою ішли два подорожні: батько й малий син. Посеред дороги лежав камінь. Батько не помітив його, спотикнувся й забив ногу.
Йому заболіло. Крекчучи, він обійшов камінь і, взявши хлопчика за руку, пішов далі.
Другого дня батько з сином ішли тою самою дорогою назад. Батько знов не помітив каменя, знов спотикнувся й забив ногу.
Третього дня батько й син знов ішли тою самою дорогою. До каменя ще було далеко. Батько сказав синові:
- Дивись уважно, сину. Треба обминути камінь. Ось і те місце, де батько двічі спотикнувся й забив ногу.
Вони зменшили ходу, але каменя вже не було. На обочині дороги сидів сивий дід.
- Дідусю, - питає хлопчик, - ви тут не бачили каменя?
- Я прибрав його з дороги.
- Ви теж спіткнулися й забили ногу?
- Ні, я не спіткнувся й не забив ногу.
- Чого ж ви прибрали камінь?
- Бо я людина.
Хлопчик став та й думає.
- Тату, - питає він, - а хіба ви не людина?

У полі працювали Віл і Садівник. Віл, запряжений в плуг, орав поле. Повільно сунув він по землі - тягнути було нелегко.
Та Віл звик коритися господареві. Він знав: як тільки стане, то господар боляче вперіщить його батогом та ще й сіна дасть менше увечері.
А Садівник скопав невелику кам'янисту грядочку, підготував на виноградник. Віл уранці чув розмову господаря й Садівника.
Тоді Садівник сказав: "Ця кам'яниста грядка навіть волові не під силу". Тепер Ві і вухам своїм не вірить: копає Садівник грядку й співає.
Із нього піт тече, а він співає, і очі у нього веселі, радісні.
- Садівниче, тобі важко? - питає Віл, порівнявшись із ним.
- Ой, як важко... - відповідає Садівник.
- То чого ж ти співаєш і очі у тебе такі радісні?
- Бо я бачу цю мертву кам'янисту діляночку вже скопаною. Бачу на ній виноградні грона. Бачу радість в очах людей.
- Як же ти все це бачиш? - питає здивований Віл. - Цього ж немає.
- Якби людина бачила тільки те, що є, вона не була б Людиною. Людина бачить своє майбутнє.
- Навчи мене, Садівниче, бачити те, чого ще немає.
- Добре, - каже Садівник, - зараз я визволю тебе з хомута.
- Але ж без хомута й батога я не зможу працювати, - благає Віл.
Садівник тільки розвів руками й подумав: "Той, кого заставляють працювати хомут і батіг, не може бачити майбутнього".
Та він цього не сказав, бо Віл все одно нічого б не збагнув.

Господар купив дві нові сталеві лопати. До одної приробив лопатище й вона стала трудівницею. Нею копали город, сікли буряки на корм худобі, весною викопували ямки на дерева, зимою зчищали кригу зі сходинок.
А друга лопата стояла собі без діла в комірчині.
Минув рік, два, минуло п'ять, десять, тридцять літ. Перша лопата трудилась, а друга ледарювала.
Минуло п'ятдесят років. Господар став старий. Глянув він якось на лопату-трудівницю й каже:
- Он як, та ти вже старенька стала, стерлась, уся в дірочках... Пора на відпочинок.
Зняв господар лопату-трудівницю з держака й поклав у комірчину під лавку. Ось тут і зустрілися дві ло¬пати - трудівниця й нероба. Ледащиця пізнала свою сестру й каже:
- Он як, ти вже непотрібна господареві. Яка ж ти стала ветха та худа...
- І тобі не соромно так говоритц!.. - обурилася лопата-трудівниця. - Глянь на себе - ти ж проіржавіла наскрізь! Я стерлась від роботи, а ти з'їржавіла від неробства.
- А що таке робота? - здивовано питає лопата-ледащиця.
Лопата-трудівниця стала розповідати їй про траншеї, викопані під фундамент великого будинку, про глибоку криницю, про греблю... Та лопата-ледащиця нічого не могла зрозуміти.
Вона запитала:
- Чого я цього нічого не розумію? Ми ж розмовляли з тобою одною, лопатною мовою.
- Ти цього не збагнеш, бо ти не була ніколи в людських руках.

Із далекого теплого краю повертався на північ, на нашу землю, маленький Деркач. Це пташка сіренька. Улітку вона виводить у нас діток, а на зиму відлітає в Африку.
Важко летіти Деркачеві, маленькі в нього крильця. Того він як де летить, а як де й пішки іде. Ось і зараз, опустившись на землю, він ішов і йшов на північ.
Іде собі й тихенько пісеньку співає про далекий північний край, про гніздечко під кущем лози на зеленому лузі там його мила батьківщина.
Іде собі, іде й зустрічає Крота. Сидить Кріт у норі, висунув мордочку й питає Деркача:
- Хто ти такий і куди йдеш?
- Я пташка Деркач, повертаюсь на батьківщину із теплого краю.
Розповів Деркач Кротові про свою далеку північну вітчизну й про теплу африканську землю.
- А чого ти не поселишся на тій теплій землі і не живеш там завжди? - питається здивований Кріт. - Чого щороку мандруєш тисячі кілометрів? Ти ж до крові поранив ноги. Тебе скрізь підстерігає шуліка. Що заставляє тебе так поневірятися? Що тебе кличе на холодну північ?
- Батьківщина, - відповів Деркач.

Була собі дівчинка Оля. Коли їй виповнилось п'ять рочків, вона занедужала. Простудилась і злягла. Кашляла і танула на очах.
До нещасної дівчинки стали приходити родичі - Олині тітки, дядьки, бабусі, дідусі. Кожен приносив що-небудь смачне і поживне: липовий мед і солодке масло, свіжі лісові ягоди та горіхи, перепелині яєчка та бульйон із курячого крильця. Кожен казав: "Треба добре харчуватися, треба дихати свіжим повітрям - і недуга втече у глухі ліси й на болота".
Оля їла медові щільники й солодке масло, лісові ягоди та горіхи, перепелині яєчка та бульйон із курячого крильця. Та нічого не помагало. Дівчинка вже ледве підводилась із постелі.
Якось біля її ліжечка зібрались усі родичі. Дев'яностолітній дідусь Панас і каже:
- Чогось їй ще не вистачає. А чого - і сам не збагну.
Коли це відчиняються двері - й до хати заходить столітня прабабуся Надія. Про неї забули родичі, вже багато років сиділа прабабуся Надія дома, нікуди не ходила й ніде не бувала. Та як почула, що занедужала правнучка, одважилась перевідати.
Підійшла до ліжечка хворої, сіла на стільчик, взяла Олину ручку в свою зморщену маленьку руку і каже:
- Немає в мене ні щільників медових, ні масла солодкого, ні свіжих лісових ягід і горіхів, ні яєчок перепелиних, ні курячого крильця. Стара я стала, нічого не бачу. Принесла я тобі, мила моя правнучко, один-однісінький подарунок - щире бажання. Одне бажання лишилося в мене в серці - аби ти, моя квіточко, видужала й знову раділа ясному сонечку.
Така могутня сила любові була в цьому доброму слові, що маленьке Олине сердечко забилось частіше, щічки стали рум'яні, в очах спалахнули радісні вогники.
Ось чого не вистачало, - сказав дід Панас. - Доброго слова.

Мама з Катрусею поливають яблуньки в саду. Десять яблуньок, під кожну - по десять голубеньких відерець. Щоб зеленіти, квітли й родили.
Катруся вже кінчає перший клас, вона добре вміє рахувати. І ось за її підрахунками виходить; під яблуньку вже вилили десять голубеньких відерець, а мама виливає одинадцяте.
- Скільки ж треба вилити під кожну яблуньку? - питається Катруся.
- Десять, - відповідає мама.
- А чого ж ви під кожну яблуньку вливаєте ще й одинадцяте відерце? - дивується Катруся.
- Бо є ще одне - найніжніше деревце... - каже, усміхаючись, мама. - Його теж треба полити, щоб віч¬но зеленіло.
- Що ж це за деревце?
- Совість.

​

Серед зелених луків і дрімучих лісів текла річка. Повновода, глибока, але тиха й ласкава. Багато віків несла вона свої чисті води. Рікою плавали човни й навіть маленькі кораблики.
Жив на березі ріки старий ліхтарник. Увечері сідав він у човник, плив на середину ріки, засвічував ліхтар. До світанку блимав посеред ріки вогник, показував дорогу мандрівникам.
Лагідно хлюпались об берег хвилі - тішилась ріка: люблять її люди, й вона людям потрібна.
Та ось людям знадобилося багато дощок на столи й стільці. Вирубали вони ліси по берегах ріки. Здалося
також людям, що зелені луки - це непотрібні розкоші. Зорали луки, посіяли кукурудзу.
Виснажилися студені джерела, задихнулась від спраги ріка й померла. Кілька років на тому місці, де плавали човни й кораблики, весною дзюрчав струмок, а згодом і він засох.
Перетворилося русло ріки на город. Про річку нагадував тільки стовп, до якого ліхтарник за звичкою щовесни прикріплював ліхтар. Але над ним усе рідше збиралися хмари.
Палючі вітри прилітали з пустелі й стукали в хати людей.
Як тільки на землю сідали сутінки, старий ліхтарник ішов на капустяне поле й засвічував на стовпі ліхтар.
Маленький Сергійко і питає:
- Дідусю, навіщо ви засвічуєте ліхтар? Ріки ж давно немає.
- Щоб люди краще бачили свою дурість.

Микола й Роман сидять за однією партою. У Миколи за письмові роботи завжди п'ятірки, інколи четвірка. А в Романа - самі трійки.
Ось і сьогодні роздала вчителька зошити з тим диктантом, що вчора писали. У Миколи п'ятірка, а в Романа ніякої оцінки, бо забагато помилок.
Написала вчителька: "Треба краще працювати".
Засумував Роман.
Після уроку мови пішли діти в майстерню. Там був урок ручної праці. Кожному учневі вчитель дав дощечку й загадав зробити лінійку.
Микола й Роман працювали поруч. У Миколи вийшла лінійка крива, кострубата. А в Романа - рівна, гладенька, гарна.
Учитель сказав:
- У Романа лінійка найкраща. Йому ставлю п'ятірку. А тобі, Миколо, ніякої оцінки не можу поставити. Треба краще працювати.
Засумував Микола.
Закінчився урок. Роман просить учителя:
- Дайте мені ту лінійку, що я зробив.
- Бери, - дозволив учитель.
Роман взяв лінійку, приніс її в клас і поклав на парту, поруч із зошитом, у якому за диктант немає ніякої оцінки.
*******
Коли синові виповнилось дванадцять літ, батько дав йому нову лопату й сказав:
- Іди, сину, в поле, відмір ділянку сто кроків уздовж, сто впоперек і скопай.
Пішов син у поле, відміряв ділянку й копає. А копати він ще не вмів.
Важко було попервах, поки руку набив та й до лопати приловчився.
Наприкінці робота ішла все краще й краще.
Та коли син застромив лопату в землю, щоб перевернути останню скибу, вона зламалась.
Вернувся син додому, а на душі неспокійно: що скаже батько за таку шкоду?
- Пробачте мені, тату, - каже син. - Я вчинив збиток. Лопата зламалась.
- А копати навчився? Копати тобі наприкінці було важко чи легко?
- Навчився, - каже. - І копати наприкінці було легше, як на початку.
- То ти не загубив, а знайшов.
- Що ж я знайшов, тату?
- Бажання трудитись. Це найдорожча знахідка.
ПО ОДНОМУ КОВТКУ - НАЙСЛАБКІШИМ
На краю села живе старенька бабуся Марина.
- У неї немає нікого-нікогісінько, - часто говорить матуся маленькій Марійці. Марійка з матусею живуть через дорогу від бабусі Марини.
Устане вранці Марійка, гляне на бабусине подвір'я: сидить старенька на стільчику, гріється на сонці й пильно-пильно дивиться на неї, Марійку.
Марійка біжить до бабусі, вітається:
- Добрий день, бабусю.
- Добрий день, Марійко, - радісно відповідає бабуся. - Посидь біля мене, дитино.
Марійка посидить трохи, послухає казку. Але довго сидіти не хочеться. Ваблять луки, - он скільки метеликів там літає. Вабить річка, - який пісочок чистий там на березі, яка вода тепла...
Марійка збирається йти, а бабуся зітхає.
- Чого ви зітхаєте, бабусю?
- Бо нікому й слова промовити. Одна я, однісінька...
- Хай я буду ваша, бабусю, - тихо шепоче Марійка й цілує її в старечу, зморщену щоку.
- Добре, дитинко, будеш моя, - усміхається бабуся Марина.
До вечора Марійка бігає в лузі, купається, милується метеликами. А тоді й прибіжить на бабусине подвір'ячко й защебече:
- Я не забула, що я ваша, бабусю! Тільки в лузі бігати хочеться!

Узяв онук у хаті шматок хліба, пішов у садок і став ним спілі груші з дерева збивати.
Підходить дідусь і питає:
- Що це ти робиш, внучку?
Онук похнюпився й не насмілиться очі підвести. Знає, що робить недобре, але сподівався, ніхто не побачить.
- Візьми в руки той шматок хліба, - звелів дідусь. Підібрав онук шматок хліба.
- Є в тебе чиста хусточка?
Витяг онук із кишені чисту хусточку.
- Загорни хліб у хусточку. Онук загорнув хліб у хусточку.
- Так і неси цей шматок хліба до хати, поклади його поруч зі своїми книжками. Хай лежить він доти, доки ти виростеш і народяться в тебе діти. Заповідай тоді своїм дітям і внукам, що хліб - це святиня і знущатися над ним гріх.
Дякую вам за науку, дідусю, - тихо каже онук і несе шматок хліба в хусточці до хати.
Той шматок хліба він зберігав багато літ. Як виросли його два сини й стали розуміти, що таке праця і честь, він сказав їм:
- Це найдорожча цінність - хліб. Його виростив ваш прадід. Бережіть і шануйте хліб, бо то праця людська.

Недалеко від хати росла Хризантема. На спаді літа вона зацвіла ніжним рожевим цвітом і милувалася своєю красою, її квіти шепотіли: "Які ми красиві..."
А поруч із Хризантемою росла Цибулина. Ну, звичайнісінька цибуля. На спаді літа Цибулина доспіла, зелене пір'я зів'яло, й від неї відгонило гострим духом.
Хризантема зморщила носа й каже:
- Як неприємно від тебе тхне! Дивуюся, навіщо люди таке й сіють. Мабуть, щоб відлякувати бліх.
Цибулина мовчала. Проти Хризантеми вона відчувала себе простачкою.
Та ось із хати вийшла жінка й іде прямо до Хризантеми.
Ця затамувала й дух. Певно, що жінка зараз скаже: "Які гарні квіти в Хризантеми!"
Жінка справді підійшла до Хризантеми і сказала:
- Які гарні квіти!.. Хризантема аж танула од утіхи.
Потім жінка нахилилась, вирвала Цибулину, роздивилася й вигукнула:
- Яка гарна Цибулина!
Хризантема нічого не могла збагнути. Вона собі думала: "Невже й Цибулина може бути гарна?"

Учитель і хлопчик любили дивитись, як заходить сонце. Щодня вечірньої години вони приходили на околицю села, сідати на вершині високої степової могили й дивилися, як сонце сідає за обрій.
Ось уже три дні хлопчик бачив одне й те ж: над вогненним диском сонця в блакитному небі плаває легенька хмаринка. І позавчора, і вчора, й сьогодні...
- Учителю, - питає хлопчик, - скажіть, будь ласка, чи ту саму хмаринку ми бачимо ось уже три дні?
- Ні, не ту саму. Вчора не та, що позавчора, сьогодні не та, що вчора.
Хлопчик замислився. Вогненний диск сонця опускався за обрій. Ось від нього лишилась тільки багряна смужечка, потім - одна іскрина, потім і та згасла.
- Учителю, - питає хлопчик, - куди поділося вчора, позавчора?
Учитель обняв хлопчика й ласкаво погладив його по голівці.
********

За матеріалами: Сухомлинський Василь Олександрович. Вогнегривий коник: Казки. Притчі. Оповідання. Упорядник і передмова О.В. Сухомлинської. Друге видання. Художнє оформлення Є.В. Запорожець. Київ, видання "Вікар", 2008, стор. 128 - 145.

Більше творів Василя Сухомлинського на нашому сайті:

У 1926 - 1933 роках В. О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
не забувай про джерело

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
Збірочка коротких оповідань та казок "Не забувай про джерело" (Василь Сухомлинський)

# data[].attributes.attachment_link.description
"Чорнобривці", "Як заходить сонце", "Як Павлик списав у Зіни задачу". Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip) Завантажити повний текст збірочки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Не забувай про джерело" (txt.zip) Василь Сухомлинський Вечоріло. Дорогою ішли два подорожні: батько й малий син. Посеред дороги лежав камінь. Батько не помітив його, спотикнувся й забив ногу.

# data[].attributes.headline
Василь Сухомлинський ЗБІРКА "МАТЕРИНЕ ПОЛЕ"

# data[].attributes.subject
Василь Сухомлинський ЗБІРКА "МАТЕРИНЕ ПОЛЕ"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Бо за морем - чужина",
"Висока гора до неба",
"Загублені гроші".
"Запитав у бабусі",
"Звичайна людина",
"Людина з Гарячим Серцем",
"Материне поле",
"На другий рік",
"Наталочка",
"Не забувай про джерело",
"Незнищенний камінь",
"Перед Справедливим Суддею",
"Прогаяний день",
"Сім ножів",
"Чому Сергійкові було соромно",
"Чотири вітри і материнське горе",
"Що буде, як зупиниться час",
"Яблунька і літо",
"Як народився Василько",
"Як Федько відчув у собі людину".
Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip) Завантажити повний текст збіроки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Материне поле" (txt.zip)

Василь Сухомлинський
Один добрий господар Хлібороб мав родючу ниву. Щороку сіяв на ній пшеницю.
Було, як тільки вона доспіє, скосить її, а на стерню прилетить Журавель - колоски збирає.
І дякує Хліборобові, що такої доброї пашниці надбав.
Та ось настав тяжкий рік. Ціле літо не було дощу. Ледве викинула колос пшениця та й згоріла на пні.
Прилітає Журавель, а Хлібороб сидить над засохлою нивою.
- Що ж ти тепер робитимеш, Хліборобе? - питає Журавель.
- Оратиму та сіятиму пшеницю, - каже Хлібороб. Задумався Журавель, не вірить. А Хлібороб справді ниву оре, пшеницю сіє.
Минула зима, настала весна. Зазетеніла нива. Та знову спіткало Хлібороба велике горе.
Знову ціле літо не впало на землю жодної краплини дощу. Ледве викинула колосок пшениця та й згоріла на пні.
Прилітає Журавель, а Хлібороб сидить над засохлою нивою Худий, чорний, тільки очі блищать.
Коло нього діти й дружина - теж худі та чорні, бо їсти нічого. Сидять над засохлою нивою, а біля них мішечок із зерном стоїть.
- Що ж ти тепер робитимеш, Хліборобе? - питає Журавель, як і минулого року.
- Оратиму та сіятиму пшеницю, - каже Хлібороб.
- Навіщо ти сили марно тратиш і зерно губиш? - питається Журавель. - Спечіть хліба з тієї пшениці та їжте, бо з голоду помрете. Та линьмо зі мною за море, там і земля родюча, й посухи немає.
- Не підемо нікуди, - каже Хлібороб.
- Не підемо нікуди, - кажуть діти.
- Не підемо нікуди, - каже мати.
- Чому не підете? Ви ж голодні, вже два роки посуха.

Наш п'ятий "Б" вчителі називають страшним. Багато в нас шалиганів усяких. Ось Мишко: спіймає муху, в чорнило вмочить і пустить її на парту сусідові. Муха повзе й чортика на парті малює, а хлопці сміються.
А то якось Мишко в себе на лобі півника намалював...
А Федько одного разу на уроці тихенько вистрибнув у вікно, сів на дереві й там диктант пише. Під кінець уроку вскочив до класу, сів за партою й здає вчителев зошит. Учитель дивується:
- Тебе ж не було в класі! Де ти взявся?
А всі регочуть.
Петько вміє співати як цвіркун. Раз було так заспівав, що й учителька заслухалася.
- Де він тут живе? - каже. - Ввечері прийду послухати. Люблю, як цвіркун співає.
Ми так і не збагнули, пожартувала вчителька чи справді повірила, що в класі цвіркун завівся.
У Грицька сорочка завжди в чорнилі...
Та ось навесні до нашого п'ятого "Б" прийшла нова учениця - Наталочка. Синьоока, з великою білявою косою. А погляд такий ласкавий га добрий, що хлопці наші його не витримують, очі долу опускають.
Що ж воно сталося в нашому класі? Замовкли, притихли всі шалигани. То було Мишкові місяць загадують постригтися, він мов і не чує. А це сам постригся. Люстерко в кишені носить.
І півників на своєму лобі не малює. Федько з усіх предметів зошити позаводив. Петькові хтось шепнув на уроці: "Заспівай по-цвіркунячому..." - то й схопив за те стусана. А в Грицька (диво дивне!) сорочка чиста-чистісінька.
І що воно сталося в нашому п'ятому "Б"?

Наступного дня шість кухарок прийшли ранесенько й кожна взяла ножа - того, яким працювала вчора.

Ніж, що першого дня пролежав без діла в буфеті, здивувався:
- Чого мене ніхто не бере? Хіба я не такий, як інші? Яка вона, та капуста?
Увечері ось приходять додому ножі, що капусту шаткували. Втомлені, але горді зробленим. А цей лежень їх і питає:
- Чого мене ніхто не бере? Невже людям не однаково, яким ножем працювати? Я ж гостріший за вас.
Минали дні, тижні, щоранку шість робітниць брали в буфеті свої ножі, а сьомий лежав і лежав без діла - гострий, блискучий, але нероба.
Якось увечері він запитав свого сусіду:
- Як кухарки пізнають ножі?
І сусіда розповів йому дивну річ. Виявляється, ножа, яким кухарка хоч день попрацює, вона називає своїм. І потім не хоче брати ніякого іншого.
- Чого це так? - питає лежень.
- А того, що без людської руки ніж - ще не ніж, а просто шматок металу. В кожного з нас людина залишає щось від своєї руки.
Лежень не міг цього зрозуміти. Він байдужно блищав своїм гострим лезом.

Було це давно. В одній сільській школі вчився хлопчик Василько. Школа була маленька. Працював у ній один учитель, і всі діти вчилися в одній кімнаті.

Настало літо. Василько закінчив другий клас і з гордістю сказав татові й мамі:
- Тепер я вже третьокласник.
І ще розповів про те, що вчитель, від'їжджаючи кудись у відпустку, доручив йому дуже велике діло. В манюнькій кімнатці, що звалась учительською, висів годинник - ходики. Вони весело цокали - відлічували час.
Час минав, і на довгому ланцюжку, що висувався звідкись із середини годинника, опускалася гирка. За добу вона опускалася так низько, що годинник зупинився б, якби ніхто не підтягнув її вгору.
- Ось тобі ключ, Васильку, - сказав учитель. - Щоранку приходь, відчиняй школу, заходь в учительську й підтягуй гирку. Як забудеш - станеться біда.
- Яка? - злякався Василько.
- Зупиниться час.
Василь аж завмер, так здивувався. Не знав, чи жартує учитель, чи каже правду. Щось підказувало хлопчикові, що це таки жарт. Аче, може, й насправді таке трапиться. Хто його знає... Може, й справді зупиниться.
Василько задумався: "Що воно буде, як зупиниться час?" Він силкувався уявити, яке може скоїтися лихо, та роздуми його ні до чого не привели.
Але щоб не сталося біди, він уставав ранесенько, приходив до школи, відчиняв її і, прислухаючись до рівного цокання ходиків, радо переконувався: час іде.
Потім підтягував гирку, зачиняв школу і йшов додому.
Був ранній ранок. Село прокидалося. Василько усміхався.
Він знав, що і спокійний, радісний ранок, і тихомирні люди, і жваве теля, що вирвалося з подвір'я на вулицю, - все це існує тільки завдяки тому, що він підтягнув гирку ходиків, і час, на щастя, не зупинився.

Юрко й Мишко весною посадили біля школи яблуньку. І домовились: на канікулах будуть навідуватися до школи й поливати її.
Скажімо, так: сьогодні поливатиме Юрко, завтра - Мишко, потім знов Юрко, потім Мишко. Ростиме собі яблунька - сил набиратиметься.
Настали канікули.
"Сьогодні мені поливати яблуньку... - подумав Юрко. - Та хіба їй що станеться, як один день не полити? Завтра прийде Мишко й поллє..."
Настав Мишків день. Далеченько жив Мишко від школи. Він собі й подумав: "Учора ж поливав яблуньку Юрко... Нічого їй не станеться, як один день не полити.
Завтра знову Юрків день, він трохи ближче від школи живе, хай собі й поливає".
Минали дні, Юрко надіявся на Мишка, а Мишко на Юрка.
Кілька днів яблуньку ніхто не поливав.
А щодня приходив до школи Андрійко, що вже тепер другокласник. Він годував рибок у шкільному акваріумі. Бачить хлопчик, ніхто яблуньки не поливає, ось-ось засохне.
Він і став її щодня напувати. Зеленіє яблунька, сил набирається.
От і перше вересня. Прийшли діти до школи. Не терпиться Юркові узнати: а чи поливав же Мишко? І Мишкові хочеться дізнатися: чи Юрко поливав?
Почимчикували хлопці до яблуньки. Ідуть і мовчать. А як побачили, що вона зеленіє, кожен із ния горів од сорому й потупився в землю.
Бо кожен думав: "Це ж тільки я не поливав, а товариш мій поливав".
Так і стояли хлопці перед яблунькою, схиливши голови, аж поки пролунав дзвінок.

За матеріалами: Сухомлинський Василь Олександрович. Вогнегривий коник: Казки. Притчі. Оповідання. Упорядник і передмова О.В. Сухомлинської. Друге видання. Художнє оформлення Є.В. Запорожець. Київ, видання "Вікар", 2008, стор. 146 - 171.
Більше творів Василя Сухомлинського на "Малій Сторінці":

У 1926 - 1933 роках В.О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
материне поле

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Сухомлинський, збірочка оповідань та казок "Материне поле" (читати та завантажити)

# data[].attributes.attachment_link.description
"Бо за морем - чужина", "Висока гора до неба", "Загублені гроші". "Запитав у бабусі", "Звичайна людина", "Людина з Гарячим Серцем", "Материне поле", "На другий рік", "Наталочка", "Не забувай про джерело", "Незнищенний камінь", "Перед Справедливим Суддею", "Прогаяний день", "Сім ножів", "Чому Сергійкові було соромно", "Чотири вітри і материнське горе", "Що буде, як зупиниться час", "Яблунька і літо", "Як народився Василько", "Як Федько відчув у собі людину".

# data[].attributes.headline
Збірка "ЩОБ КІТ МИШКУ НЕ ВПІЙМАВ"

# data[].attributes.subject
Збірка "ЩОБ КІТ МИШКУ НЕ ВПІЙМАВ"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"А хто ж вам казку розповідає, бабусю?",
"Аби швидше почути дзвоник",
"Біда заставляє вчитись",
"Будеш із гнізда випадати?"
"Вогник у вікні",
"Дивний мисливець",
"Доброго Вам здоров'я, дідусю!",
"Завтра я вилізу на найвище дерево",
"Їжак і місяць",
"Кмітливий скляр",
"Коли заснуть зорі",
"Комірчина для дідуся",
"Конвалія в саду",
"Корисний чи шкідливий?",
"Кустар і Різець",
"Кущ вовчих ягід",
"Лисиччук-першокласник",
"Найгарніша мама",
"Не видно, бо ніч",
"Пекучий сонячний зайчик",
"Перший день",
"Поле і Луки",
"Прийшла мама",
"Сидить Юрко на санчатах...",
"Смітник",
"Соловей і Жук",
"Сорока-білобока",
"Спіть, мамо, спіть...",
"Старий пень",
"Суперечка двох книг",
"Сьома дочка",
"Тетянка усміхається",
"Тихо, бабуся відпочиває",
"Хто ж муруватиме печі?",
"Чванькувата буква"
"Чого мама тепер плаче?",
"Чого синичка плаче?",
"Чого ти, Юрцю, плачеш?",
"Чого це дідусь такий добрий сьогодні?"
"Чому сьогодні черствий хліб?",
"Чорні руки",
"Що найтяжче журавлям",
"Щоб кіт мишку не впіймав",
"Щоб не наколовся",
"Як визволити джмеля?",
"Як Джміль нагодував Бджолу",
"Як Дівчинка образила Букваря",
"Як їжачок піч змурував",
"Як Метелик напився березового соку",
"Як Ніна не злякалась гусака",
"Як носили півника продавати",
"Як Ріка розгнівалась на Дощик?",
"Ялинка для горобчиків",
"Ярок через дорогу".

Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip)
Завантажити повний текст збірочки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Щоб кіт мишку не впіймав" (txt.zip)
Петрик і Миколка звити, що бабуся Марія дає їм вечеряти, стелить постіль і вкладає спати.
Як покладе онуків у постіль, сідає на стільці й розповідає їм казку.
Бабусина казка заколисує маленьких онуків. Вони засинають.
А вранці прокидаються і бачать: бабуся Марія вже порається на кухні. Готує їм снідання.
Одного разу Миколка й питає:
- Бабусю, а коли ви спите?
- Як вас покладу...
- А встаєте коли?
- Як вам ще лишається три години спати.
- А хто ж вам казку розповідає, бабусю? Бабуся Марія усміхнулася й нічого не відповіла.
А Миколка думав: "Справді, хто ж розповідає бабусі казку?"

Біля школи живе старий чоловік, дід Іван. Немає в нього нікого ні рідних, ні знайомих. Було два сини - й ті загинули на фронті. А дружина померла недавно.
Щодня приходить дід Іван до школи по воду.
- У шкільному колодязі дуже смачна вода, - каже він сусідам.
Як тільки дідусь підходить до колодязя, до нього підбігають діти.
- Дідусю, давайте допоможемо вам витягти води, - кажуть вони.
Дідусь усміхається, не встигне й відпочити біля колодязя, як відро вже повне.
- Доброго вам здоров'я, дідусю! - щебечуть діти. Ці слова звучать для діда прекрасною музикою. Від них на серці стає тепло й радісно.
Ось і зараз вийшов дід Іван з хати та й сів на лавці біля тину. Сидить і прислухається. До чого ж він прислухається?
На шкільні й садибі пролунав дзвінок. Дідусь бере відро й іде по воду.
Як хочеться йому почути гарячі слова:
- Доброго вам здоров'я, дідусю!

Ясно світить місяць. Вийшов зі свого будинку їжак. Тупотить ніжками по лісі, шукає поживи. Підходить до куща шипшини. Зірве червону ягоду та й наколе на голку.
А кожух у нього колючий - багато голок. Уквітчався їжак червоними ягодами, повертається додому. На стежці калюжа. В калюжі - великий білий місяць.
А їжак думає: "Яке велике яблуко. Зараз я наколю його на голку, а дома з'їм". Хотів наколоти на голку, а місяць гойдається й сміється:
- ТЦо це ти хочеш, їжаче?
Соромно стало їжакові. І потупцював він собі додому.

Захворів Юрасиків дідусь, лежить і кашляє. Мати й тато мовчазні такі.
Одного разу приходить Юрко з дитячого садка, бачить: закопує тато стовпи коло хати.
- Що це ви будуєте, тату? - питається Юрко.
- Комірчину до хати прибудовую. Дідусь житиме в комірчині...
Юрко узяв маленьку лопатку, пішов на город, сів серед картоплиння й копає ямку.
- Що це ти копаєш, Юрасику? - питається батько.
- Та землянку будую...
- Навіщо тобі землянка?
- А ви з мамою житимете в ній, коли постарієте...

Велика дерев'яна скринька. Дно її застелено синім шовком. До шовку пришито метелики - білі, червоні, сірі, жовті.
Скринька лежить на столі. Вчитель викликає до столу п'ятикласника Андрійка й питає:
- Ось перед тобою метелики. Розглянь кожного з них і скажи, корисний це метелик чи шкідливий?
Андрійко не може відірвати очей від найбільшого метелика. Крила - немов багряні вітрила, а на полі багряному - золоті смужечки й срібні краплинки. Здається Андрійкові, що ось зараз затремтять крила, пурхне метелик і полетить у сад.
Ні, не полетить, бо мертвий він. Назавжди пришитий ниткою до синього шовку, ще й голочкою маленькою приколотий. Зітхнув Андрійко, глянув у сад, потім знов на метелика.
- Ну, чого ж ти мовчиш? - дивується вчитель. - Ти ж знаєш. Ну, ось ти зараз розглядав цього великого метелика. Який же він зрештою - корисний чи шкідливий?
- Красивий, - тихо каже Андрійко.

Майстер працював Різцем по дереву. Вирізав троянду. Різець маленький, сталевий, блискучий. В руках у майстра він був слухняний і вправний.
Ще не закінчивши роботи, Майстер кудись вийшов, а Різець поклав на столі. Коли це в майстерню заходить Кустар. Бачить, лежить на столі блискучий ножик. А поруч - незавершена троянда.
Взяв Кустар той Різець і спробував вирізати пелюстки троянди. Але в нього нічого не виходить. Кришить Різець троянду, псує роботу Майстра.
Здивувалась Троянда і каже:
- Різцю, чого це ти так погано став працювати?
Різець відповідає:
- Я просто шматочок сталі. А Різцем я стаю, коли мене візьме в руки Майстер. А коли бере Кустар, то я не Різець, а звичайний гострий ножик.

Помарніли без листя дерева, поблякла трава. Голому прозорому лісові зимно, холодно. Наскрізь продуває вітер. Не чути веселого гомону дітвори.
Ні по що в ліс ходити: немає ні білих грибів, ні чорного терну, ні кисленької шипшини.
Стоїть на узліссі Кущ вовчих ягід. Гострі зелені листки - мов бляшані, а на гілках рясніють червоні грона.
Милується сам собою Кущ: "Он який я гарний!"
Замело поля і дерева снігом. А на тому Кущі грона аж горять. Не сідають на нього ні дятел, ні дрізд, ні сорока.
- Пташки, чого ви не куштуєте моїх ягід? - питається Кущ вовчих ягід.
- Бо вони отруйні, - відповідають пташки.
- Чого ж вони такі красиві?
- Отруйне часто буває красиве.

У Лисиці був син - рудий Лисиччук. Він навчався в першому класі. Щоранку мама проводжала Лисиччука-першокласника до школи.
Був Лисиччук не дуже старанний учень. Йому не хотілося зарані прокидатися, вмиватися, чистити зуби, снідати.
Одного разу Лисиччук подумав: "Не піду я сьогодні в школу".
- Мамо, - жалібно прошепотів він уранці, - у мене зуб болить.
Він думав, що мама скаже: "Біднч й мій Лисиччуче, лежи в ліжку, не ходи до школи, зараз я тобі солодкої кашки дам".
Але мама сказала:
- Зараз я сходжу по ведмедя - зубного лікаря. Він прийде і вирве хворого зуба.
Лисиччук перелякався. Кому це приємно, коли в тебе виривають зовсім здоровий зуб. І він сказав мамі:
- Мамо, в мене вже перестав боліти зуб. Я піду в шко¬лу. Але спочатку вмиюсь, почищу зуби й поснідав *.
Мама усміхнулась і сказала:
- Оті добре, що недуга пройшла. А солодка каша вже готова.

Юля попросила в мами великий аркуш паперу.
- Навіщо тобі папір?
- Я намалюю всіх, хто живе в моїй кімнатці.
Дала мама аркуш паперу, сіла Юля за стіл і ну малювати.
За півгодини приносить мамі малюнок. Аркуш уже не білий, а чорний.
- Дивіться, мамо, що я намалювала, - радісно щебече Юля. - Ось ліжко, ось я сплю в ліжку. Під ліжком на килимку вогнегривий кінь.
Поруч зі мною моя лялька Меланка. Рибка в акваріумі спить, кіт спить, а за вікном метелиця.
- Але чому ж нічого цього не видно? - питає мати. - Де ж тут тісечко, де вогнегривий кінь, де лялька і кіт?
- Не видно, бо ніч, - каже Юля.
І подумала: "Як це мама того не розуміє?"
ПЕКУЧИЙ СОНЯЧНИЙ ЗАЙЧИК
Був добрячий мороз. Лежав сніг. Юрко, Микола й Петро вибралися на високу гору. З вершини її в долину пролягала ковзанка.
Хлопці сіли на санчата й поїхали вниз. Вони летіли так швидко, що аж у вухах співало. Як було радісно летіти з високої гори! Перехоплювало дух от стрімкого руху.
З'їхали. Спинились аж серед ставка, вкритого снігом.
Хлопці встали й оглянулись.
- Ой, висока ж гора! - сказали вони. - Треба ж на неї санчата тягти.
Микола й Петро потягли санки на гору. Йти було нелегко, але хлопці знали, що після важкого шляху буде легкий і стрімкий політ униз.
А Юрко ступив кілька кроків і спинився.
"Як важко на гору йти! - подумав він. - Посиджу тут, у долині".
Сів Юрко на санчата й сидить.
Ось Петро й Микола вже на вершині. Ось вони летять на санчатах... А Юрко сидить.
Ще раз Петро й Микола зійшли на гору, ще раз стрімко злетіли вниз, а Юрко сидить. Мерзне, а сидить.
Хочеться Юркові з'їхати вниз, ой, як хочеться... та не хочеться на гору санчата тягти.
До вечора так і просидів. А Петро й Микола раз за разом літали з гори на долину.

У садку співав Соловей. Його пісня була дуже гарна. Він знав, що його пісню люблять люди. Того й дивився з погордою на квітучий сад, на синє небо й на маленьку дів-чинку, що сиділа в саду й слухала його пісню.
А коло Соловейка літав великий рогатк й Жук. Він літав і гудів.
Соловей припинив свою пісню та й каже:
- Перестань гудіти. Ти не даєш мені співати. Твоє гудіння нікому не потрібне. Та й краще, аби тебе, Жуче, зовсім не було.
Жук гідно відповів:
- Ні, Солов'ю, без мене, Жука, неможливий світ, як і без тебе, Солов'я.
- Ну й мудрець! - всміхнувся Соловей. - Виходить, що й ти потрібен людям? Ось запиіаємо дівчинку, вона скаже, хто потрібен людям, а хто ні.
Полетіли Соловей і Жук до дівчинки та й питають:
- Скажи, дівчинко, кого треба залишити в світі - Солов'я чи Жука?
- Хай собі будуть і Соловей, і Жук, відповіла дівчинка.
Тоді подумала й додала:
- Як же можна без Жука?

Росло в лісі велике гіллясте дерево. Весною воно вкривалося зеленим листом, білими квітками. Прилітали до квіток бджоли і джмелі. Поселилися на дереві співучі пташки.
Щовесни повертались вони з теплого краю, знаходили своє дерево й весело щебетали: "Доброї весни, рідне дерево, ось ми й прилетіли до тебе". Радісно жилося дереву, бо багато було в нього друзів.
Минуло багато років. Постаріло дерево, засохло. Прийшли до лісу люди, спиляли його й кудись повезли.
Залишився тільки пень. Від суму й самотності покрився він сірим пилом. Боляче йому було, коли пригадував, як зліталися до нього бджоли й джмелі, як співали пташки...
Прилетіли, правда, якось пташки весною, покружляли над пеньком, защебетали тривожно та й полетіли.
Пень аж заплакав із туги. Так захотілося йому чиєїсь прихильності, дружби.
Настала осінь. Якось прибіг до пенька їжак. Вирив ямку та й носить сухі листочки, жмутки пахучого моху, - стеле зимову постіль. Зрадів старий пень, лагідний такий до їжака.
І їжак із пнем став ласкавий. Подружилися вони, розповіли один одному про своє життя. Аж помолодів пень, зацвів зеленим мохом. Бо є тепер у нього друг.

У бібліотеці на полиці стояли поруч дві книги. Одна - в шкіряній оправі, назву тиснено золотими літерами. Це книга про Великого Завойовника. Друга - в тонкій сіренькій обкладинці. Це книга про Плугатаря й Сіяча.
- Люди стають розумні завдяки тому, що читають мене. Якби не було Завойовників, не було б ні Могутності, ні Слави.
Книга про Плугатаря і Сіяча й питає:
- А де той Завойовник, про якого ти розповідаєш? Про якого Завойовника в тебе написано?
- Він пройшов увесь світ. Перед чим тремтіли народи. Він спалив тисячу міст і підкорив ото народів.
- А де ж він тепер?
- Книга про Великого Завойовника мовчала.
- А я знаю, де твій Завойовник, - каже книга рро Плугатаря й Сіяча. - Він зогнив у землі. А мої Плугатар і Сіяч живуть вічно.

Було в матері сім дочок. Ось поїхала мати в гості до сина, а син жив далеко-далеко. Повернулась додому аж через місяць.
Коли мати ввійшла до хати, дочки одна за одною стали говорити, як вони знудьгувалися за матір'ю.
- Я скучала за тобою, немов маківка за сонячним промінням, - сказала перша дочка.
- Я ждала тебе, як суха земля жде краплину дощу,
- промовила друга дочка.
- Я плакала за тобою, як маленьке пташеня плаче за пташкою, - сказала третя.
- Мені тяжко було без тебе, як бджолі без квітки,
- щебетала четверта.
- Ти снилась мені, як троянді сниться краплина роси, - промовила п'ята.
- Я виглядала тебе, як вишневий садок виглядає соловейка, - сказала шоста.
А сьома дочка нічого не сказала. Вона роззула матусю й принесла їй води у ночвах - помити ноги.

Прийшла зі школи маленька Галинка. Відчинила двері, щось хотіла весело сказати мамі.
А мама посварилася на неї пальцем і шепоче:
- Тихо, Галинко, бабуся відпочиває. Цілу ніч вона не спала, боліло серце.
Галинка тихенько підійшла до столу, поклала книжки. Пообідала й зробила уроки вчити. Читає книжку тихо про себе, щоб не розбудити бабусю.
Відчиняються двері, заходить Оля, Галинчина подружка. Вона голосно й каже:
- Галинко, слухай...
Галинка посварилась на Олю пальцем, як мама на неї, і пошепки мовить:
- Тихо, бабуся відпочиває. Цілу ніч вона не спала, боліло серце.
Сіли дівчатка до столу й розглядають малюнки. А із заплющених бабусиних очей впали дві сльозинки.
Коли бабуся прокинулась, Галинка й питає:
- Бабусю, а чого ви плакали уві сні?
Бабуся усміхнулась, приголубила Галинку. В її очах світилася радість.

Настала осінь. Треба топити, холодно в хаті. Тарасикова мати розтопила в печі, але дрова не горіли.
- Піч треба полагодити, - каже мати. - До діда Трохима піду.
Дід Трохим був єдиний у селі чоловік, що умів мурувати й лагодити печі.
Тарасик із повагою й острахом дивився на велику дідову бороду.
Дід простукав ручкою кельми стінки слабої печі й сказав:
- Ця піч не грітиме, скільки не лагодь. Другу треба мурувати.
Мати й Тарасик винесли на подвір'я цеглу, печі не стало.
Дід Трохим став класти нову, Тарасик йому допомагав.
- Діду, це правда, що ніхто, крім вас, не вміє у нашому селі піч мурувати?
- Правда, сину, - каже дід Трохим.
- А як вас не стане?
- Не стане - нікому буде й цеглину покласти. Тарасик довго сидів зажурений.
Потім підходить до діда Трохима й просить:
- Діду, навчіть мурувати піч...

У хаті край села жили чоловік і жінка. Було в них двоє дітей - Мишко й Оля.
Біля хати ріс високий гіллястий осокір.
- Зробимо на осокорі гойдалку, - сказав раз Мишко.
- Ой, добре буде гойдатися - зраділа Оля. Поліз Мишко на осокір, прив'язав до гілки вірьовку.
Стали на гойдалку Мишко й Оля та й давай гойдатися.
Гойдаються діти, й осокір гойдається. Гойдаються діти, а навколо них синичка літає та співає, співає.
Мишко й каже:
- І синичці весело, що ми гойдаємось. Як вона радісно співає.
Глянула Оля на стовбур осокора й побачила дупло, а в дуплі гніздечко синиччине, а в гніздечку пташенята маленькі.
- Синичка не радіє, а плаче, - сказала Олм.
- Чого ж їй плакати? - здивувався Мишко.
- Подумай чого, - відповіла Оля.
Мишко зліз із гойдалки, став на землю, дивиться на синиччине гніздо й думає: "Чого синичка плаче?"

Це було в одній восьмирічній школі.
За годину до початку занять у школу прийшли чергові - в кожен клас по одному. Чергові витирали пил із парт, мили дошки, поливали квіти.
Черговий восьмого класу хотів переставити стілець біля столу, та ледве доторкнувся, як від нього відпала ніжка.
"От халепа на мою голову, - подумав черговий. - Піднесу стілець у сьомий клас, поміняю".
Тихенько відчинив двері сьомого класу, поламаний стілець поставив, а цілий узяв. Черговий там поливав квіти й не помітив нічого.
Та ось черговий сьомого класу доторкнувся до стільця - й відпала ніжка. Він подумав: "Віднесу цей стілець у шостий клас, поміняю..."
Тихенько відчинив двері шостого класу, поламаний стілець поставив, а цілий взяв. І цього не помітили.
Та ось черговий шостого класу доторкнувся до стільця - і відпала ніжка...
Він одніс поламаний стілець у п'ятий клас, черговий п'ятикласник - у четвертий, четвертокласник - у третій, третьокласник - у другий, а другокласник - у перший клас.
Черговий першого класу доторкнувся ненароком до стільця - і в того відпала ніжка.
Маленький хлопчик стоїть біля зламаного стільця й плаче.
Заходить до класу вчитель. Бачить таке й питає:
- Чого ти, Юрцю, плачеш?
- Та... от стілець ненароком зламав..,
"Які в нас чесні, правдиві діти", - подумав житель.
*******
У Сергійка тато пекар. Десять років працює він у сільській пекарні. Встає рано-рано, до сходу сонця, і йде на роботу.
Опівдні з пекарні до крамниці привозять свіжий хліб. І до їдальні шкільної.
Сьогодні Сергійків тато занедужав. Уперше за десять років не встав, не пішов на роботу. Біля його ліжка сидить мама.
- Сергійку, скажи діткам у школі, що сьогодні буде черствий хліб... - тихо мовить батько.
Опівдні дітки ідуть у їдальню.
На столі лежать скибки хліба. Але він черствуватий.
Діти питають:
- Чому сьогодні черствий хліб?
Сергійко й каже:
- Мій тато захворів... Хліб сьогодні буде черствий. А може, й завтра.
Діти беруть скибочки хліба і дивляться, щоб ні крихти не впало додолу.

Бабуся місила тісто. Тісто було пишне, м'яке, біте.
- Спечіть мені голуба, - просить Юрась.
Бабусині руки стали ліпити голуба. Ось появилися
крила, тонкі, ніжні. А руки в бабусі чорні, зморщені, з висохлими пальцями. Не може онук очей відвести од них - наче вперше побачив бабусині руки.
Дістала бабуся голуба з печі, поставила перед онуком. А його і їсти жалко: білий, пишний, немовби ось-ось злетить.
- Бабусю, - питається Юрась, - чого руки у вас чорні-чорні, а голуб білий-білий?
- Якби в мене руки були білі, то не було б ні тіста, ні голуба, - тихо сказала бабуся.
Юрась і задивився на голуба. Потім каже:
- Дайте мені лопату, бабусю.
- Нащо?
- Піду в сад копати землю.
- Навіщо ж її зараз копати?
- Щоб руки почорніли.
- Бери, Юрасю, лопату.

Дівчинка Зоя гуляла в саду. Вона підійшла до акації. На акації гострі-прегострі колючки.
Над акацією літає барвистий метелик. Ой, як же йому не страшно літати! Налетить на колючку - що ж тоді буде!
Підійшла Зоя до акації. Зломила одну колючку, другу, третю.
Мама побачила й питає:
- Що ти робиш, Зою? Навіщо колючки зламуєш?
- Щоб метелик не наколовся, - відповіла Зоя.

Залетів у клас джміль - жовтии, як мед, волохатий. Довго літав, припав до вікна. Бився в шибку, плакав, а вилетіти не зміг.
Коли діти прийшли до школи, він тихо лазив по шибці. Час від часу пробував злетіти, та не було сили.
От повзає він по шибці. Ніхто не звертає уваги на бідного джмеля, тільки найменша дівчинка дивиться на нього пильно-пильно.
Хочеться Ніні підійти до волохатого, взяти його на долоню, підняти до відчиненої кватирки й випустити.
Жде Ніна перерви, не діждеться.

Хоч би скоріше час ішов.
Хоч би швидше пролунав дзвоник.

У їжачка було гніздо. А їжачиха й каже їжакові:
- Узимку буде холодно нашим діткам. Змуруй піч. Наробив їжак цегли і склав піч. Принесла їжачиха дров. Запалили в печі. Стало в гнізді тепло, їжаченята раді, стрибають, граються. Полізли на теплу піч, казки розповідають. Так і поснули.
А за вікном - завірюха, мороз тріщить, дерева від вітру стогнуть, пташка біля ополонки плаче.

Ніна з острахом глянула на гусака. Який він великий і страшний, який у нього довгий дзьоб.
Боязко оглядаючись, вона зійшла зі стежки, щоб його обминути. А гусак витягнув шию, зашипів, підбіг до Ніни й ущипнув за ногу. Гуси весело ґелґотіли.
Ніна заплакала й утекла додому.
Вона розповіла мамі, як на неї напав гусак.
Мама сказала Ніні:
- Не треба боятися, він і не нападатиме. Дивись сміливо, йди прямо на нього, не обминай.
Ніна знову пішла тією самою стежкою. На стежці сидів гусак, а поруч із ним - гуси й гусенята, Ніна сміливо дивилася на гусака. Він сидів на стежці й ніби чекав, що ж воно буде.
А Ніна ішла прямо на нього й думала: "Не боюсь я тебе".
Гусак злякався й побіг оглядаючись, а за ним поковиляли гуси й гусенята.
А Ніна сміливо йшла стежкою.
Гуси про щось тривожно заґелґотали.

За матеріалами: Сухомлинський Василь Олександрович. Вогнегривий коник: Казки. Притчі. Оповідання. Упорядник і передмова О.В. Сухомлинської. Друге видання. Художнє оформлення Є.В. Запорожець. Київ, видання "Вікар", 2008, стор. 46 - 82.

Більше творів Василя Сухомлинського на "Малій Сторінці":

У 1926 - 1933 роках В.О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
щоб кіт мишку не впіймав

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
Збірка оповідань та казок Василя Сухомлинського "Щоб кіт мишку не впіймав" (читати та завантажити)

# data[].attributes.attachment_link.description
"А хто ж вам казку розповідає, бабусю?", "Аби швидше почути дзвоник", "Біда заставляє вчитись", "Будеш із гнізда випадати?"

# data[].attributes.headline
Василь Сухомлинський, збірка оповідань та казок "Куди поспішали мурашки"

# data[].attributes.subject
Василь Сухомлинський, збірка оповідань та казок "Куди поспішали мурашки"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця книга - збірка мудрих і повчальних казок, оповідань, притч, новел, написаних для дітей і дорослих великим українським педагогом і письменником Василем Сухомлинським. Кожна казка, кожне оповідання розповідають читачам про неповторну красу природи, магічну силу доброти і чуйності у взаєминах між людьми, пробуджують у нас бажання захистити слабшого, допомогти старшим.

Жив на світі Учитель. Його звали Василь Олександрович Сухомлинський. Він був середнього зросту, худорлявий; каштанове волосся відкривало високе чоло.
Але головними на його обличчі були очі - карі, променисті, то лагідні, замріяні, то вимогливі, запитальні, а то й усміхнені, жартівливі.
Усе своє життя з 17 років Василь Олександрович працював у школі. Учитель за покликанням душі, він учив маленьких і великих школярів грамоти, математики, літератури, історії.
Але більш за все він хотів навчити дітей думати, відчувати, радіти й сумувати не лише своїми власними радощами й печалями, а й татовими і маминими, дідусевими й бабусиними, братовими й товаришевими, зайчика і синички, верби і тополі, місяця й вітру, всієї нашої землі.
Для цього Учитель сам писав казки й розповідав дітям, їхнім батькам, учителям. Він написав багато, більше 1500, казок, оповідань, притч, замальовок з життя дітей. У них Учитель розкрив широкий, різноманітний, різнобарвний світ, що сточує кожну дитину, охоплює все наше життя.
Він хотів, щоб цей світ увійшов у душу маленької дитини, проріс чуйністю, добротою, дбайливістю, відповідальністю і людяністю.
Учитель не лише са м писав казки і розповідав їх дітям, часто серед природи, у зеленому класі, який він називав Школою під Голубим Небом або Школою Радості, а й учив дітей самих складати казки, пробуджував у них думку і слово.
"Казка, - любив повторювати він, - це, образно кажучи, свіжий вітер, що роздмухує вогник дитячої думки й мови."
От зараз і ви, маленькі читачі, доторкнетесь до думки і слова Василя Олександровича, до його веселкового казкового світу, який він так хотів перенести у ваші душі і серця.
Хочеться, щоб він пробудив у вас бажання зробити щось хороше, приємне всім, кого ви любите, знаєте, а також незнайомим і всім-всім-всім. (Ольга Сухомлинська)

Теплий літній вечір. На голубому небі спалахує перша зірочка. Щодня до мене приходять діти. Дошкільники, першокласники, другокласники... Ми сідаємо під столітнім дубом. Замовкає село, засинає степ, із саду долинають таємничі звуки, спить озеро.
Увесь світ навколо нас спить, лише зірочка в небі мерехтить та цвіркун співає.
Це і є наша Школа під Голубим Небом. Діти приходять у світ казки. У ці прекрасні літні вечори ми стаємо поетами - складаємо казки. Все, що ми бачимо, здається нам у ці дивовижні години казкою.
Школа під Голубим Небом - це джерело живої думки й слова, до якого я щодня приводжу вас, щоб ви стали людьми великої душі, розумними й сердечними, мудрими мислителями.
Тридцять п'ять років я торкаюсь словом до вашої душі. Десятиріччя праці - нелегкої, але радісної - переконали мене: казка, творчість - це найтонший і найніжніший дотик. Казка - дитинство думки. Вона робить світ дитинства яскравим і цікавим.
Ми написали тисячі казок. Хто ж їх автор? Це чудова українська ніч, і декілька поколінь маленьких дітей, і я - всі ми творці казок Школи під Голубим Небом.(Василь Сухомлинський)
Читайте оповідання та казки Василя Сухомлинського зі збірки "Куди поспішали мурашки":
"Акація і Бджола",
"Бабусин борщ",
"Бабуся і Петрик",
"Бабуся Мотря й Андрійко",
"Білка і Добра Людина",
"Важко бути людиною",
"Верба над ставом",
"Веселка в камінчикові",
"Вогнегривий коник",
"Гудуть, а меду не приносять",
"Джміль і Лілова Китиця",
"Дивина",
"Дід Осінник",
"Дуб під вікном",
"Дуб-пастух",
"Жайворонок і Сонце",
"Зелене та рум'яне яблучка",
"Золотокоса",
"Котик і їжачок",
"Куди поспішали мурашки",
"Лисиччині ліхтарики",
"Лялька під дощем",
"Мама не любить смажених грибів",
"Матері ніколи...",
"Мати - єдина",
"Мокра і суха сорочки",
"Молоко ж чисте",
"Навіщо півневі гребінець",
"Найледачіший у світі Кіт",
"Народження егоїста",
"Ніч і біла сорочка",
"Перепел і Кулик",
"Перестелимо постіль дідусеві",
"Перший страх курчатка",
"Півень проса накосив",
"Покинуте кошеня",
"Права й ліва рука",
"Правда буває гірша за неправду",
"Пролісок і жайворонок",
"Пшеничний Жайворонок",
"Сніжинка й Сонце",
"Соловейкове гніздо",
"Соромно перед соловейком",
"Сухар і Хліб",
"Та й поклала кладочку",
"Хлопчик і лопух",
"Хто розмалював півника",
"Це, сину, моє поле...",
"Що краще?",
"Як Бджола стала золота",
"Як вівчар білої вовни настриг",
"Як діти раділи, а Ялинка плакала",
"Як Кіт рибу ловив",
"Як Котові соромно стало"
"Як Микита став працьовитий",
"Як Павучиха продавала павутиння",
"Яке щастя?".

У бабусі дві онучки. Живуть вони у великому місті, а на літні канікули приїхали ось до неї в гості.
Радіє бабуся онучкам. Пригощає їх черешнями, свіжим медом і варениками. Та дівчаткам найбільше хочеться борщу: мама розповідала, що бабуся варить смачний-пресмачний борщ.
Зварила бабуся борщ - зі свіжими помідорами, капустою і сметаною. Та от біда. Забувати стала. Поки варила, - двічі посолила. Поставила і на стіл дві миски борщу та й припрошує онучок:
- А чи солила - й не пам'ятаю... Стара вже... От сіль у сільниці - добавляйте собі на смак.
З'їли дівчатка по ложці борщу. Ой, який же солоний!
Зглянулись між собою, усміхнулись непомітно. Ложка за ложкою - виїли та й ще попросили. Та все дякують бабусі. А вона радіє.
- А чи солила ж я борщ? - питається бабуся.
- Ми й не помітили, - каже Ніна. - Такий смачний, що про сіль і не подумала.
- Значить, солила, - з полегкістю зітхнула бабуся. - А завтра це діло вам доручу: боюся, що забуду посолити.
- Добре, бабусю, - і знову зглянулись. І непомітно всміхнулись.

В одній початковій школі, в другому класі вчиться хлопчик Андрійко. Він сидить біля вікна. За вікном - колодязь. До колодязя приходить по воду бабуся Мотря, що живе біля школи.
Побачить Андрійко бабусю Мотрю й каже учительці:
- Маріє Петрівно, бабуся Мотря по воду прийшла.
- Бігай допоможи їй витягти відро.
Андрійко біжить, допомагає бабусі витягти відро й швидко повертається до класу.
Сьогодні на уроці арифметики контрольна робота. Ніяк не виходить в Андрійка задача. Коли це бачить...
- Маріє Петрівно, - радісно гукає Андрійко, - бабуся Мотря по воду прийшла.
- Бігай допоможи їй витягти відро.
Андрійко побіг. Минуло п'ять, десять, двадцять хвилин, а його немає. Уже й дзвоник пролунав, Андрійко не повернувся. Зібрала Марія Петрівна зошити з контрольною роботою.
Заходить Андрійко до класу розпашілий і мокрий.
- Де ти був? - питає вчителька.
- Бабусі Мотрі воду носив. Аж десять відер приніс. І підлогу помив...

Діти поверталися з лісу. Вони сьогодні ходили в далекий похід. Шлях додому пролягав через невели¬кий хутірець, що лежить у долині за кілька кілометрів од села. Втомлені, знесилені діти ледве дійшли до хутірця.
Вони зайшли в крайню хату, попросили води. З хати вийшла жінка, за нею вибіг маленький хлопчик. Жінка витягла з колодязя води, поставила на стіл серед двору, а сама пішла до хати. Діти напилися, відпочили на траві. Де й узялися сили.
Відійшли з кілометр від хутірця, Марійка тут і згадала:
- А ми ж не подякували жінці за воду. - Її очі стали тривожні.
Діти зупинилися. Справді, забули подякувати.
- Ну що ж... - каже Роман, - це не велика біда. Жінка вже й забула, мабуть. Хіба варто повертатися через таку дрібницю?
- Варто, - наполягає Марійка. - Ну хіба тобі не соромно перед собою, Романе? Ви як хочете, - каже Марійка, - а я повернуся й подякую...
- Чому? Ну, скажи, чому це треба обов'язково зробити? - питає Роман. - Адже ми так потомилися...
- Бо ми люди. Якби ми були телята, можна було б і не вертатися.
Вона обернулась і рушила до хутірця. За нею пішли всі.
Роман постояв хвилину й, зітхнувши, теж поплівся за гуртом.

Запам 'яталося з дитинства: в ясний день бабиного літа над ставом схилилась верба. Вона була стара, дупляста. Мене й узяла гадка - може, верба в цю хвилину думає: прийде осінь, зима, після зими настане весна, все довкола розквітне, а я вже ніколи не зазеленію, бо я стара...
Мені було дуже жаль тієї верби. Весною пішов я поглянути: а чи зазеленіла вона? Ні. Стояла суха. А поруч із нею зеленіли три паростки - ніжні, пахучі. З кожним днем вони ставали все вищі й сильніші. Дві молоді вербички. Вони виростали від коріння старої.
І здавалось мені, що стара суха верба радіє: я не вмерла, я житиму вічно.

Вирізав батько Юркові коника з дерева. Та такого гарячого, баского. Б'є копитами коник, ось-ось поскаче.
Поставив Юрко його на вікно й ліг спати. Коли це бачить: підняв коник голову, затремтіла вогняна грива. Зіскочив з вікна Вогнегривий і пострибав по долівці.
Прокинувся Юрко, а коник знов на вікні стоїть. Підійшов хлопчик. Коник уже заспокоївся, тільки ноги тремтять та вогняна грива ще тепла.

На узліссі стоїть самотній дуб. Міцний, кремезний. Старий, мов дід-пастух. Мабуть, і виріс він на узліссі, щоб бачити, як ростуть його побратими в лісі.
Та ось налетіла гроза. Вдарила вогняна стріла в стовбур дуба. Затремтіли гілки. Загорілось верховіття. Падав дощ, а дуб горів - аж пачахкотів... Обгоріла його вершина. Засумував ліс - хто ж тепер буде нашим пастухом?
Але дуб не загинув. Через рік зазеленіли молоді пагони, де горіли гілки. Вкрився старий дуб кучерявим листям. А вершина була суха. Летіли з тепчого краю лелеки. Бачать - сухе верховіття. Сіли на нього й помостили там гніздо.
Зрадів старий дуб. Тепер він не самотній. Коли сяде сонце, лелека стоїть у гнізді на одній нозі й дивиться кудись далеко-далеко. Туди, де зайшло сонечко. Це він видивляється, чи не буде часом грози. Спокійно стоїть лелека. І дуб зітхає спокійно. Зашумить зеленим листом і засинає.

У полі лежала сіра грудочка землі, присипана снігом. Пригріло Сонечко. Розтанув сніг. Пропливла над полем хмарка, розсипалась дощем. Упала на сіру грудочку землі гаряча краплина води, в якій відбилося Сонечко. Перетворилася грудочка землі на сіру пташку - Жайворонка.
Злетів Жайворонок у небо. Попробував співати, а пісня вийшла поганенька. Полетів він до Сонця й просить:
- Сонечко, золотеє Сонечко, навчи мене гарної пісні.
- Бери цей золотий клубочок і тягни до землі, - каже Сонечко.
Узяв Жайворонок золотий клубочок і полетів до землі. Потяглася за ним тонка-тонесенька золота ниточка. Зазвучала чудова пісня.
З того часу рано-ранесенько Жайворонок підлітає до Сонечка, і воно дає йому клубочок золота. Тягне золотую ниточку Жайворонок над полями - і чують люди чарівну пісню.
Співає блакитне небо, співає золота пшениця, співає цілий світ. Як гарно!

У саду виросла маленька яблунька. Зацвіли на ній дві квітки: одна - на вершку, друга - на нижній гілці, майже над землею. Зав'язалися два яблучка: одне - вгорі, друге - внизу. Обидва маленькі, зелененькі, покриті м'якеньким пушком.
Пробіг маленький хлопчик, глянув на них та й каже:
- Які ви кислі. І скривився.
Улітку були спекотні дні. Нижньому яблучкові в затінку прохолодно, а горішньому - жарко. Радіє нижнє яблучко та й каже горішньому:
- От добре, що я внизу. Не пече мені сонечко. Як тільки ти ото біля самого сонця живеш?
Мовчить горішнє яблучко.
Закінчилось літо. Якось ранесенько подивилося нижнє яблучко вгору й бачить: горішнє яблучко золоте, рум'яне. А на себе глянуло - зелене, з м'якеньким пушком, майже таке саме, як весною.
Дивується нижнє яблучко та й каже горішньому:
- Чому ти таке рум'яне? А я чому таке зелене?
- Я цілий день було на сонечку. Не боялось його проміння. А ти ховалося в холодку.

Коли сонечко стає нижче по небу ходити, в темному лісі прокидається золотокоса бабуся. А люди кажуть: осінь. Вона тихо йде зеленими лугами. Де стане, там на траві залишаються білі кристалики льоду. А люди вранці кажуть: заморозок.
Приходить Золотокоса до саду, доторкається до дерева - і листя на ньому стає жовте, червоне, оранжеве... А люди вранці кажуть: золота осінь. А золотокоса бабуся удень ховається в темному лісі. Жде ночі.

Один Мисливець знайшов у лісі маленького їжачка. Загорнув його в хустинку й приніс додому. Поклав на підлозі в кімнаті.
А в кутку сидів маленький Котик. Він і думає: "Що це за сірий клубочок?"
Плигнув Котик, простягнув лапку й поторкав їжачка. Та вколовся й жалібно занявкав. А їжачок злякався й сховав голівку.
Мисливець налив у тарілочку молока й поставив на підлогу. Котик пив молоко, а їжачок боявся й підійти. Але згодом посмілі в, підійшов до тарілочки й став хлебтати разом із Котиком.
Вони подружили. Поруч лягали спати, а увечері ходили вдвох до лісу на прогулянку.
А то якось їжачок пішов у ліс та й не повернувся.
Довго ждав його Котик, жалібно нявчав...
Коли, було, Мисливець наливає Котикові молока, він усього не випиває. Залишає їжачкові. Думає, що той повернеться.
А їжачка нема й нема.

На дереві сиділа Білочка. Вона їла горішок. Смачний, бо аж очі заплющила. Крихітка горішка впала на землю. Друга, третя. Чимало крихіток упало додолу.
А стежечкою мі ж травою бігла Мурашка. Поспішала по їжу для мурашенят. Вона чимчикувала на баштан: чула, є там багато солодких кавунячих шматочків. Коли це падають із дерева крихітки горішка. Покуштувала Мурашка - горішок добрий та пахучий.
Понесла вона крихітку горішка до мурашника, розповіла сусідам. "Бігаймо по горішки!"
Зібралися в дорогу. А дітки Мурашки їдять крихітку, що принесла мама, діляться з іншими. Всім діткам у мурашнику вистачило, ще й лишилося. А мурашки вже під великим деревом. Зібрали крихітки й понесли додому. Буде на цілу зиму.

Одного разу Лисичка повертатися додому. Йшла вона лісом. Була ніч. Темно-темно в лісі, нічого не видло. Вдарилася лобом об дуб, і так їй болить. Ось вона й думає: "Треба якось дорогу в лісі освітити". Знайшла пеньок-трухлячок. Світиться він у темряві.
Розіклала шматочки пенька-трухлячка - засвітилися білі ліхтарики. Ста по у лісі видно, аж Сич здивувався: "Що це таке, невже вночі день настав?" Хитра Лисичка йде лісом та й усміхається. А Зайчик За дуб заховався й виглядає.

У неділю Дмитрик пішов з матір'ю до лісу.
Починалась осінь Було тихо. Десь у гущавині стукав дятел. З кленів падали перші пожовклі листки.
У лісі було чимало грибів. І мама час від часу нагиналася, щоб зірвати білий пахучий гриб. Дмитрикові теж хотілося допомогти матері, але гриби чомусь рідко траплялись йому на очі.
Додому повернулися опівдні. Мама почистила гриби, помила їх і поставила в сковорідці на вогонь. У кімнаті запахло так смачно, що в Дмитрика аж слинка потекла. Він із нетерпінням чекав, коли гриби засмажаться.
Ось вони вже й готові. Мама поклала засмажені гриби на тарілку. Дмитрик почав їсти.
- Ой, смачні ж! - вигукує він. - А ви, мамо, чого не їсте?
- Я не люблю смажених грибів, - тихо каже мама.
- А які ж гриби ви любите?
- В лісі...
Через тиждень із далекого міста приїхав у гості мамин брат, дядько Петро. Він привіз добрющої ковбаси. Мама нарізала, поклала на тарілку. Дмитрик ніколи не їв ще такого смачного.
- Ви й ковбаси не любите, мамо? - питається він.
- Не люблю... - стиха відповідає мама.
******* *******
У нашого півня червоний гребінець. Уночі, як тільки кури посідають на сідало, він бере свій гребінець і розчісує свого барвистого хвоста. Тому й хвіст у нього такий пишний. Розчеше півень хвоста й кладе гребінець на голову. А вдень хвоста розпустить і походжає.

Лежав на столі Кіт. Дівчинка поставила перед ним дві тарілки - одну із сметаною, другу з молоком.
Кіт подумав: "Це дівчинка принесла мені частування. Але що краще: сметана чи молоко?" Кіт збирався подумати, що краще, але не міг думати - такий був ледачий.
Коли це у відчинене вікно залетів горобець. Залетів, сів на стіл і клює там якісь крихти. Тепер перед Котом було вже три смачні речі: сметана, молоко і горобець.
Та хіба легко зважитися, що з цих трьох речей найсмачніше? Кіт збирався подз мати, що ж найсмачніше, але думати було важко. Він заплющив очі й заснув.
Це був найледачіший у світі Кіт.

- Андрійко - один синок у мами й тата. Милуються мама й тато Андрійком, не намилуються. Милуються Андрійком і бабуся, й дідусь.
- Ти в нас найкрасивіший, - каже мама.
- Ти в нас найрозумніший, - каже тато.
- Ти в нас найщасливіший, - каже бабуся.
- Ти в нас най-най... - каже дідусь.
Відвели Андрійка до школи. Заводить учителька дітей у клас. Садовить за парти. Хотіла, було, посадити Андрійка за другу парту, а він здійняв такий плач, що учителька зараз же передумала й посадила за першу.
Почався перший урок. У класі - чотири вікна. У перше вікно заглядає мама - не намилується, як Андрійко за партою сидить. У друге вікно заглядає тато - не намилується, як Андрійко руку підносить.
У третє вікно заглядає бабуся, не намилується, як Андрійко рота роззявляє.
У четверте вікно заглядає дідусь - не намилується, як Андрійко до трьох лічить.
Дивиться кругом себе Андрійко, і здається йому, що весь світ навколо нього, Андрійка, крутиться. Здається йому, Андрійкові, що він - орел, а все, що навколо нього, - маленькі комашки, їм, тим комашкам, по землі повзати, а йому, орлові, у небі ширяти.
І ніхто поки що не думає, як орел цей з висоти небесної на землю впаде, себе покалічить і комусь лиха накоїть.

Квочка сиділа на яйцях. Чує, в яєчках курчатка ворушаться. Вона й каже Півневі:
- Півню, не гуляй, іди проса накоси, намолоти й пшінця курчаткам приготуй.
Узяв Півень косу, накосив проса. Намолотив. Натовк. Приніс повне відро пшона. А курчатка вже повилазили з яєчок. Насипав Півень пшонця. Кличе Квочка маленьких курчаток:
- Їжте, дітки, наїдайтесь, а татко нам водички принесе.

Xтось виніс із хати маленьке сіре кошенятко и пустив його на дорогу. Сидить кошеня та й нявчить. Бо хоче додому, до матусі. Пюоходять люди, дивляться на кошеня. Хто сумно хитає головою, хто сміється. Хто жаліє: "Бідне кошенятко", та й іде собі.
Настав вечір. Зайшло сонце. Страшно стало коше-няткові. Притулилося воно до куща та й сидить, тремтить. Поверталась із школи Наталочка. Чує - нявчить кошеня. Вона не сказала ні слова, а взяла кошеня й понесла додому. Пригорнулося кошенятко до дівчинки. Замуркотіло. Раде-радісіньке.

Поміж морквою поріс бур'ян. Пішла Маринка на город, бур'ян вириває. Та все правою рукою. А ліва нічого не робить. Права втомилася й питає ліву руку:
- Чому ти гуляєш? Дивись, як я працюю, уже всі жилки болять. А ти - нероба.
Соромно стало лівій руці. Стала й вона рвати бур'ян. Швидко так і закінчила Маринка роботу.

Під м'якою листяною ковдрою в теплій землі зимувала солодка цибулинка. Довгу зиму вона дрімала й усе прислухалася: чи не співає жайворонок? Бо як задзвенить той пташок у блакитному небі, тоді й цибулинка прокидається.
І чує ось цибулинка через листяну ковдру: ллється із неба жайворонків спів. Розкрилася в солодкій цибулинці маленька брунька. Показався з землі зелений пагінець, розгорнув листочки, піднявся. Зазеленіли стрілочки й потяглися вгору, вгору.
А між зеленими стрілочками зацвіли китички пролісків. Такі ж блакитні, як небо. Дивляться проліски блакитними очима в небо.
Слухають жайворонків спів. А в лісі ще й листя на деревах немає. Ліс прозорий, світлий - немовби розлилася між деревами блакить. Горою - від неба, а знизу - від пролісків.

Мама викотила п'ять великих паляниць. Залишилося трошки тіста - зліпила вона Пшеничного Жайворонка. От посадила в піч пачяниці, а поруч із ними й Жайворонка.
Дрімають паті яниці у теплій печі, позіхають уві сні. Чують, хтось пищить. Дивляться - Пшеничний Жайворонок поруч із ними.
- Хто ти?
- Пшеничний Жайворонок. Жду не діждуся, коли Олина мама витягне з печі й посадить на вікно. От я й полечу.
Здивувалися паляниці. Хочеться їм побачити, як Жайворонок летітиме.
Витягла мати хліб із печі. Поставила на вікно: дивіться, люди. А поруч і Жайворонка посадила.
Сидить Жайворонок, мовчить.
- Чого ж ти не летиш, Жайворонку? - питають паляниці. - Вікно ж відчинене.
- Ніколи я не полечу, - сумно відповідає Жайворонок. - Все в мене є - і крильцята, й кігтики, й очиці пильні. А от пісні немає. А без пісні - який я Жайворонок!
Справді, пісні в печі не спечеш.

Високо в небі, у білій хмарі, народилася Сніжинка. Красива, блискуча, мов срібне мереживо. Спустилася вона тихенько на ялинову гілку, огляділась навколо.
Бачить - засніжене поле, зелені віти ялин. А на синьому небі - Сонечко. Кругле, сліпучо яскраве.
Розчванилася Сніжинка:
- Ну, яка в тобі краса, Сонечко? Ти кругле, як тарілка. А я - мов вирізьблене із тонкого срібла мереживо. Кожна голочка в мені блищить. Як захочу - сіятиму яскравіше за тебе.
Усміхнулося Сонечко, але нічого не сказало. Наступного дня воно піднялося раненько. І зараз же стало гаряче-гаряче.
- Душно мені, душно, - застогнала Сніжинка. І заплакала. З тонких голочок крапнули на засніжене поле маленькі слізки.
Не стало Сніжинки. А Сонечко сяє, іскриться. Пробудився ліс од зимового сну. Заспівав, заграв. Потекли струмки. Сніжинка стала маленькою краплиною. А Сонечко - як було, так і лишилося Сонечком. І завжди буде Сонечко.

Наші солдати наступали через ліс. Рвалися ворожі міни й снаряди. Під білою березою стояв молодий боєць. Він поклав ручний кулемет на розвилку берези й стріляв. А на березі - гніздо соловейкове. Причаїлася маленька пташка, не може покинути діток.
Десь поблизу розірвалась міна. Осколком відбило гілку - впала вона з гніздечком додолу. Злетіла пташка, затужила три вожно, кружляє над голопузьками. А вини, маленькі, пороззявляли дзьобики й жалібно-жалібно пищать.
Ворог відступав. Бій віддалявся. Молодий солдат зняв із дерева ручний кулемет, поставив його на землю. Підійшов до солов'їного гніздечка, обережно підняв його й примостив на іншій гілці берези. Пташка пурхала, побивалася над своїми дітками.
Коли боєць пішов далі, де гриміло, пташка сіла біля гнізда й защебетала.
**************
Мати проводжала сина на роботу. В торбу поклала йому щось на обід. Поруч опинились шматок свіжого білого Хліба і твердий Сухар.
Хліб відчув - щось муляє - та й шітає:
- Хто це такий твердий? Ти мені боки обдавив, аж болять.
- Я Сухар, - відповідає сусід. - Я твій рідний брат. Ми з одного борошна, з одного тіста, з одної паля¬ниці.
Хліб і питає:
- А чого ж ти такий твердий?
Сухар розповів, як його відрізали від хлібини й засушили.
- Навіщо ж тебе засушили, - дивується Хліб.
- Щоб я завжди залишався вірним другом людини. Хоч я й твердий, але ніколи не підведу. Ти можеш зацвісти, а я завжди добрий.
Хліб дивився на Сухаря з повагою.

Біжить лісовою стежечкою маленька мурашка. Біжить вона по їжу, бо вдома дітки маленькі її чекають. Коли це стежечку перетнув струмок. А на тому боці пахучі зернята лежать. Як же добратися до тих зерняток? Бачить мурашка - на березі струмка росте висока стеблина.
Зрізала мурашка стеблину, бо в неї зуби такі гострі, як ножі. Впала стеблина через струмок. Перелізла мура шка по ній на той берег. Ось і зернята пахучі. Чекайте, дітки, матуся вже їсти несе.

Ішов хлопчик луками. До його штанців причепився колючий реп'ях. Був той реп'ях дуже цікавий - захотілось йому переселитися на нове місце.
Іде хлопчик у село і реп'ях мандрує. І все дивується, які будинки, яка широка вулиця, які високі стовпи з електричними дротами.
А один зелений моріжок поруч із триповерховим будинком видався йому дуже затишним.. Уколов тоді реп'ях хлопчика в ногу. Хлопчик одірвав колюче сім'я й кинув на моріжок.
Будинок, що сподобався реп'яхові, - то школа. Через рік діти помітили серед трави широке листя якоїсь дивної рослини з фіолетовою квіткою. Над квіткою гудів джміль.
Діти оточили фіолетову квітку та й дивуються: і як вона тут виросла? Затамувавши дух, фіолетова квітка слухала дитячі слова.
Вона вдивлялася в личка дітей шукала свого знайомого хлопчика.
Ось і він, дивується разом з іншими. Фіолетова квітка й усміхнулася до хлопчика. Вона аж трохи нахилилася до нього своїми пелюстками.
І шепотіла: "Дякую тобі, хлопчику. Ти прийшов у луки, щоб допомогти мені переселитися в цей гарний куточок".
Але хлопчик не почув шепоту лопуха, а про колюче насіння він уже й забув.

У бабусі Марії два онуки - Миколка і Юрко.
Якось прийшли хлопці в гості до бабусі. Побачили на високому даху бабусиної хати дерев'яного півника. Півник сидів на гострому шпилі, піднявши голову.
Микола взяв фарби, виліз на дах, по тонкому шпилю дістався до півника й розмалював його. Півник став як живий - з барвистим хвостом, червоним гребінцем.
Юрко сидів на траві, йому було страшно. Здавалося, ось-ось Миколка впаде... Ой, сваритиметься бабуся! Ой, біда буде Микілці.
Нарешті Миколка спустився додолу.
Прийшла бабуся. Побачила розмальованого півника й питає строго:
- Хто лазив на дах? Хто розмалював півника?
- Не я, бабусю... - каже Юрко. Миколка стоїть собі мовчки.
- Значить, не ти? - спитала бабуся у Юрка й похитала головою.
*******
Коли закінчився навчальний рік, Петриків татусь сказав:
- А тепер, сину, поїдемо на моє поле.
- А хіба у вас є своє поле? - дивується Петрик.
- Є... - усміхається татусь.
Їхали довго: спочатку приміським поїздом, потім автобусом. А від автобусної зупинки ще й пішки ішли. Прийшли до лісу. Попід лісом - широке, рівне поле, на ньому колоситься пшениця. Над полем - небо блакитне, а в небі - жайворонок співає.
- Це моє поле, - каже татусь.
- Чому ж воно ваше? - питається Петрик.
- Бо тут я бився з фашистами. Прогнав звідси ворога і на цій землі моя кров...
У Петрика в очах спалахнула гордість. Він обняв поглядом широке поле. Стояв задумливий, стрункий.
За хвилину тихо сказав татусеві:
- І жайворонок ваш...
*******
Одна маленька дівчинка любила розпитувати:
- Що краще - яблуко чи груша? Троянда чи косарик? М'ячик чи лялька?
Мама терпляче відповідала, але щоразу більше дивувалась. Справді, хіба можна сказати, що краще - м'ячик чи лялька, троянда чи косарик, якого ще звуть гладіолусом.
Коли це якось дівчинка питає:
- Мамо, що краще - казка чи пісня?
- А ти подумай, що краще - сонце чи небо? Як відповіси на це питання, тоді скажу тобі, що краще, - казка чи пісня, - усміхається мама.
Довго думала дівчинка й не могла нічого придумати. Дивилась на небо, на ясне сонечко. Вони були прекрасні й нероздільні.
Після того дівчинка перестала питати, що краще. Вона тепер питала по-іншому: чим гарна казка? Чим гарна пісня? І мама залюбки їй відповідала.
*******
Я запитала в бабусі: "Чому це так багато плаває білих хмаринок у блакитному небі?" Бабуся розповіла ось яку казку.
Далеко-далеко, за синіми морями, за темними лісами є високі гори. Між тими горами - зелені полонини. На полонині вівчар овець пасе. Вівці білі-білі... Одного разу вівчар погнав пасти овець на високу-високу полонину. Попас їх та й постриг. Настриг цілу купу білої вовни.
Коли це здійнявся вітер, підхопив білу вовну та й поніс по синьому небу. Із тої вовни й стали білі хмаринки.

Наближався Новий рік. Поїхали люди до лісу, зрубали струнку Ялинку. Привезли її у велику світлу кімнату. Поставили посередині, прикрасами та цукерками прибрали. Бігають діти навколо Ялинки, милуються, пісні співають. Радісно дітям.
А Ялинці страшно й сумно. Бо немає ні лісу темного, ні зайчика сірого, ні неба синього, ні місяця ясного.
Бо в ногах у неї не снігова ковдра, а папірці барвисті всякі.
Заплакала з туги Ялинка, та ніхто й не помітив гіркої сльози, що впала з гілки на підлогу. Одна тільки дівчинка синьоока помітила, зітхнула й тихо прошепотіла: "Ялинка плаче..."
Закінчилося новорічне свято. Поїли діти цукерки, познімали прикраси. А Ялинку викинули на подвір'я... Біля неї стояла синьоока дівчинка.

Вийшов кіт на поріг. Мружиться від ясного сонечка. Аж чує - горобці зацвірінькали. Принишк, насторожився. Тихенько пробирається до тину. А там горобці сидять.
Підкрався аж до тину та як плигне. Хотів горобця схопити. А горобчик - пурх та й утік. Кіт перелетів через тин та в калюжу. Вискочив мокрий, брудний. Ча лапає додому. Соромно йому. А горобці позліталися з усього двору, над невдахою шугають та цвірінчать. Сміються над котом.

Мама запитала мене:
- Яке щастя?
Я сказала:
- Щастя, це коли ніхто з дітей не плаче.
- І ще тоді щастя, коли маленьких співочих пташок ніхто в клітку не саджає. Бо в клітці не може бути щастя, щоб мама ніколи не плакала й не журилася, - то щастя. Бо коли мама журиться, то й у мене сльози тоді на очах.

За матеріалами: Сухомлинський Василь Олександрович. Вогнегривий коник: Казки. Притчі. Оповідання. Упорядник і передмова О.В. Сухомлинської. Друге видання. Художнє оформлення Є.В. Запорожець. Київ, видання "Вікар", 2008, стор, 3 - 44.

Більше творів Василя Сухомлинського на нашому сайті:

У 1926 - 1933 роках В. О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
куди поспішали мурашки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Сухомлинський, збірка оповідань та казок "Куди поспішали мурашки" (читати та завантажити)

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця книга - збірка мудрих і повчальних казок, оповідань, притч, новел, написаних для дітей і дорослих великим українським педагогом і письменником Василем Сухомлинським. Кожна казка, кожне оповідання розповідають читачам про неповторну красу природи, магічну силу доброти і чуйності у взаєминах між людьми, пробуджують у нас бажання захистити слабшого, допомогти старшим.

# data[].attributes.headline
Василь Сухомлинський "ПШЕНИЧНИЙ КОЛОСОК" Оповідання та казки

# data[].attributes.subject
Василь Сухомлинський "ПШЕНИЧНИЙ КОЛОСОК" Оповідання та казки

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жив на світі педагог, учений, письменник Василь Олександрович Сухомлинський. Він дуже любив дітей і написав для них багато-багато оповідань та казок про ласкаве сонечко і м'яку зелену травичку, про працелюбних мурашок і веселого метелика, про зайчика-хвалька та голосистого півника, про ласкаві мамині руки і добру бабусю. Він писав казки про доброту, бо сам був доброю людиною і дуже хотів, щоб ви, діти, виросли добрими, чуйними, працьовитими, щоб любили тата і маму, рідну домівку, нашу велику і прекрасну Батьківщину з її широкими луками, густими лісами, безмежними ланами. У цій книжечці ви познайомитеся з веселими жабенятами, маленькими курчатами, з хвалькуватим, півником, з синичкою та шпаком... Хай усі вони стануть вашими друзями.

"Врятував сонечко",
"Де ночує водяна лілея",
"Для чого півневі гребінець",
"Жаба, що співала по-журавлиному",
"Зайчик і горобина",
"Їжачок і світлячок",
"Метелик",
"Осінь принесла золотисті стрічки",
"Перший льодок",
"Пихатий півень",
"Про що думала Марійка",
"Пшеничний колосок",
"Фіалка і бджілка",
"Чому мама так хвалить?",
"Шпак прилетів",
"Що найсмачніше?",
"Щоб метелик не поколовся",
"Яблуко в осінньому саду",
"Як бджілка знаходить квітку конвалії",
"Як здивувався Мурко",
"Як злякався Юрко",
"Як кіт рибу ловив",
"Як котові соромно стало",
"Як метелик плавав у ставку",
"Як Петрик розгнівався",
"Як синичка будить мене".
Завантажити ілюстровану книжечку Василя Сухомлинського "Пшеничний колосок" (djvu.zip) Завантажити текст оповідань та казок Василя Сухомлинського зі збірки "Пшеничний колосок" (txt.zip) Василь Сухомлинський
Це було влітку. Цілий день пекло сонце, а потім насунули чорні хмари. Пішов дощ.
Під високою гіллястою шовковицею сидів хлопчик Василько. Він не боявся зливи. Його захищало від неї густе листя. Під шовковицею було сухо. А поруч текли струмки. Василько побачив, як один струмок поволеньки почав заповнювати невеличку заглибину. Утворювалось озерце. На середині цього озерця був маленький острівець. Води все прибувало й прибувало. Ось-ось затопить острівець.
Раптом Василько побачив на острівці маленьке червоне сонечко. Воно бігало від одного краю острівця до другого. "Чому, ж воно не летить?" - подумав Василько. Йому стало жаль сонечка.
Острівець ставав усе меншим. Ось він уже такий, як п'ятачок. Ось він уже не більший від копійки. Сонечко сиділо непорушно.
Василько побіг під дощ. І зразу ж змок до нитки. Та він устиг врятувати сонечко.

Метелик народився ввечері. Злетів він зі свого листочка. Сонце вже сховалося за обрій. Летить метелик, дивиться з подивом на квіти, на місяць. Раптом бачить щось яскраве, світле. "Це, мабуть, сонце",- думає метелик. Поспішає до нього. А то не сонце, а лампочка.
- Не поспішай, метелику, зупинись. Бо тільки-но доторкнешся до неї - згориш.

Ростуть над ставком дві берези. Стрункі, високі, білокорі. Опустили берези зелені коси. Віє вітер, розчісує їх. Тихо шелестять листям берези. То вони про щось розмовляють.
Однієї ночі стало холодно. На траві заблищали білі кристалики льоду. Прийшла до беріз осінь. Принесла їм золотисті стрічки. Вплели берези стрічки в зелені коси. Зійшло сонце. Розтопило кристалики льоду. Подивилося сонце на берези й не впізнало їх - у зелених косах золоті стрічки. Сміється сонечко, а берези сумують.

Вчора ввечері на ставку хлюпотіли хвилі. А сьогодні мороз: ставок узявся першим льодком. Тоненький, прозорий льодок. А під ним плаває маленький карасик. Пливе карасик, хоче глянути на берег, а льодок не пускає. Дивується карасик: "Що ж це таке?"

**********

ПИХАТИЙ ПІВЕНЬ

Ходить півень по подвір'ю. Побачив райдугу барвисту на небі. Побачив і сміється:
- У мене хвіст такий само барвистий - кращий, ніж райдуга.
Та ось пішов дощ. Замочив пихатому півневі хвоста. Звис хвіст аж до землі. Соромно стало півневі. Втік він на сідало й більше ніколи не хвалився.

Діти гралися в піжмурки. Це така гра, коли всі ховаються, а один шукає. Той, хто шукає, мусить знайти всіх.
Заховалася маленька синьоока дівчинка Марійка під високою вербою й чекає. Шукає хлопчик Коли.
Ось він знайшов Ларису. Скрикнула Лариса, засміялася, вибігла зі схованки.
Потім знайшов Коля Петрика. Скрикнув Петрик, засміявся і теж вибіг зі схованки.
Бігають діти, сміються, а Марійки ніхто не шукає.
"Чому ж це про мене забули?" - думає Марійка.
Прикро стало Марійці. Думає вона:
"Стоятиму під вербою літо, стоятиму осінь, зиму стоятиму. Засну, вкриє мене сніг і пробудить весна. Стану тоненькою вербичкою, шукатимуть мене тато й мама, шукатиме Коля, шукатиме Лариса, шукатиме Петрик. Ніхто не знайде мене і всі сумуватимуть".
Так думала Марійка, і від цієї думки з очей її на траву впало дві сльозини. Та в ту мить, коли сльозини торкнулися зеленої трави, хтось доторкнувся до Ма- рійчиної руки. То був Коля. Він таки шукав Марійку і знайшов.
*************

Сергійків старший брат Максим пішов служити в Радянську Армію. Незабаром надіслав додому листа. Пише, що служить далеко-далеко, біля самого моря. А там усе не таке, як удома: скрізь каміння, і море безкрає, суворе.
"Сергійку,- пише брат.- Піди в поле, зірви колосок пшениці, поклади в конверт і надішли мені".
Пішов Сергійко. Зірвав колоска й замислився: що в ньому, в цьому колоску? Навіщо він братові?
Поклав Сергійко колоска в конверт. І написав:
"Колоска я зірвав на ниві, що починається за нашою хатою". І як написав це - відразу ж збагнув, чому брат колоска просив.

Подружили бджілка і фіалка. Фіалка в полі дивилась на світ своїм радісним фіолетовим оком. А бджілка жила у вулику. Багато разів на день прилітала бджілка до фіалки - брала пилок і нектар. Раділа фіалка своїй подрузі.
Та ось прилетіла бджілка, дивиться, а фіалка закрила свою квітку, схилила журливо голівку.
- Чому це ти, фіалко, зажурилася, чому квітку свою закрила? - питає бджілка.
- Ой, лети, бджілко, додому, бо негода наближається. Буде великий дощ.
Прилетіла бджілка додому. І справді, пішов дощ.

Пішла мама на роботу, а вдома залишилась шести-річна дівчинка Люда. Вона ще не ходить до школи.
Мама сказала Люді, щоб вона курей нагодувала й квіти полила.
Люда нагодувала курей і полила квіти. А потім думає:
"Зварю борщу. Мама прийде з роботи втомлена. Хай відпочине".
Зварила Люда борщу, попробувала. Борщ несмачний... Оце буде мама сваритися, що вона несмачного борщу наварила.
Прийшла мама з роботи. Здивувалась, що Люда зварила страву. Насипала борщу, їсть і хвалить:
- Ой смачного ж ти борщу зварила, дочко.
Люді ніяково слухати ці слова. Адже вона пробувала борщ, він несмачний. Думає Люда:
"Чому ж мама так хвалить?"

Був тихий весняний ранок. Ще не зійшло сонце, тільки небо на сході стало рожевим.
На голій гілочці клена голосно заспівав шпак. Він тільки-но прилетів з далекого теплого краю. Знайшов свою шпаківню, сів біля неї й радісно сповістив:
- Я вже прилетів! Весна настала!
Снів шпака почув у своєму гнізді горобець. Він спав під стріхою в теплому кубельці. Йому не хотілося рано вставати. Та, почувши шпака, горобець стурбувався. Він розбудив горобчиху, що спала в сусідньому кубельці, й сказав:
- Шпак прилетів. Тепер нам доведеться раніше вставати. Бо за шпаком важко буде якусь їжу роздобути. Він скрізь устигне першим.
Горобчиха зітхнула й відповіла:
- Спасибі шпакові, що будитиме тебе, ледаря.

ЩО НАЙСМАЧНІШЕ?

Діти влаштували на дереві годівницю для пташок.
Щодня приносили соняшникове насіння, пшеницю. А синичкам - шматочок сала. Ось і сьогодні повісили сало на ниточку.
Прийшов у садок Дмитрик. Йому дуже хотілося побачити, як снідає синичка. Сів біля вікна й дивиться. Прилетіла синичка, сіла біля шматочка сала і дзьо¬бає. Дзьобне й защебече. Дзьобне й защебече.
"Це вона дякує за сало",- думає Дмитрик.
Захотілося Дмитрикові принести синичці чогось ще смачнішого. Він дуже любив вареники з сиром. Приніс Дмитрик вареника і поклав на годівницю. Не знав Дмитрик, що синички вареників не їдять.

Маленька дівчинка Зоя гуляла в саду. Вона підійшла до акації. На акації гострі-прегострі колючки.
Над акацією літав барвистий метелик. Ой, як же йому не страшно літати! Налетить на колючку - що ж тоді буде?!
Підійшла Зоя до акації. Зломила одну колючку, другу, третю.
Мама побачила та й питає:
Що ти робиш, Зою? Навіщо колючки зламуєш?
- Щоб метелик не поколовся,- відповіла Зоя.
- Це дуже добре, що ти метелика жалієш,- сказала мама,- але ж і акація без колючок жити не зможе.

Пізньої осені маленькі близнятка Оля й Ніна гуляли в яблуневому саду. Був тихий сонячний день. Майже все листя з яблунь опало і шурхотіло під ногами. Тільки де-не-де на деревах залишилося пожовкле листячко.
Дівчатка підійшли до великої яблуні. Поруч з жовтим листком вони побачили на гілці велике рожеве яблуко.
Оля й Ніна аж скрикнули від радості.
Як воно тут збереглося? - з подивом запитала
Оля.
Зараз ми його зірвемо,- сказала Ніна і зірвала яблуко. Кожній хотілося потримати його в руках.
- Олі хотілося, щоб яблуко дісталось їй, але вона соромилась висловити це бажання, а тому сказала сестрі:
- Хай тобі буде яблуко, Ніно...
Ніні хотілося, щоб яблуко дісталося їй, але вона соромилась зізнатися в цьому. Ніна сказала:
- Хай тобі буде яблуко, Олю...
Яблуко переходило з рук в руки, дівчатка не могли дійти згоди. Та ось їм обом сяйнула одна і та ж думка: вони прибігли до мами радісні, схвильовані.
Віддали їй яблуко.
В маминих очах сяяла радість.
Мама розрізала яблуко й дала дівчаткам по половинці.

Вилетіла з вулика бджілка. Літає над пасікою й дослухається. Чує, десь далеко-далеко дзвенять голосні дзвіночки. Летить бджілка на музику дзвіночків. Прилітає до лісу. А то дзвонять квітки конвалії. Кожна квітка - маленький срібний дзвіночок. Усередині зо¬лотий молоточок. Б'є молоточок по сріблу - лунає дзвін, аж до пасіки лине. Ото так конвалія кличе бджілку. Прилітає бджілка, збирає з квітки пилок та й каже:
- Дякую, квітко...
А квітка мовчить. Вона лише зніяковіло опускає голівку.

В однієї бабусі був старий-престарий кіт Мурко.
Лежить Мурко на подвір'ї, на сонечку вигрівається. Заплющив очі, спить, поклавши голову на лапки. Тільки хвостом махає, мух відганяє.
На подвір'ї ходило курча. Воно відбилося від квочки й жалібно пищало. Побачивши кота, курча замовкло. Підійшло тихенько до кота, притулилось до нього й очі закрило. Тепло йому біля кота.
Кіт Мурко почув, що хтось до нього притулився. Відкрив очі, побачив курча. Здивувався кіт Мурко: ну й сміливе ж курча!
Дивиться кіт Мурко на курча з подивом і не знає, що йому робити. Чи злякати курча, щоб воно втекло, чи нехай собі гріється?

ЯК ЗЛЯКАВСЯ ЮРКО
Увечері мама сказала Юркові:
- Піди в сад, принеси яблук.
Юрко пішов у сад. Заліз на яблуню, нарвав яблук і вже зібрався було йти додому. Раптом побачив під яблунею щось кругле й чорне, мов клубочок. Клубочок ворушився.
"Що воно таке?" - здивувався Юрко. Нахилився до клубочка, доторкнувся до нього рукою, а він колючий. Злякався Юрко, аж скрикнув. Випустив з рук яблука й побіг додому. Розповів мамі про колючий клубочок. Мама сміється:
- Та то ж їжак!
Пішов Юрко в сад, щоб яблука забрати, а їх уже під яблунею немає. Довелося знову на яблуню лізти.
Соромно Юркові. Захотілося йому ще раз побачити їжака. Думає Юрко: "Тепер я його не злякаюсь".
Та їжака вже не було. Де ж він подівся?

Сів кіт на березі ставка. Думає:
"Рибку половлю".
Бачить, далеко від берега плаває рибка, а до берега не пливе,
- Чому ти, рибко, не пливеш до берега? - питає кіт.
- А як ти підеш, коте, додому, тоді я припливу до берега,- відповідає рибка.
Іде берегом маленький хлопчик та й питає:
- Що це ти, коте, рибку ловиш?
- Та ні,- відповідає кіт.- Гріюся на сонечку.

Вийшов кіт на поріг. Мружиться від ясного сонечка. Раптом чує - горобці зацвірінькали. Принишк кіт, насторожився. Тихенько почав пробиратися до паркана. А там сидять горобці.
Підповз аж до паркана та як стрибне. Хотів горобця схопити. А горобчик - пурх та й утік. Кіт перелетів через паркан та в калюжу й упав. Вискочив мокрий, брудний.
Іде кіт додому. Соромно йому. А горобці позліталися з усього подвір'я, літають над невдахою і цвірінькають. То вони сміються з кота.

Летів білий метелик над ставком. А хтось кинув у воду червону квітку. Пливе квітка. Побачив метелик червону квітку. Сів на неї, сидить, крильцями водить. Квітка пливе, і метелик пливе.
Летить ластівка над водою, дивується: "Що це таке? Як метелик навчився плавати?" Доторкнулась ластівка крилом до води. Сколихнулась вода, сколихнулась квітка, загойдався метелик. Весело йому пливти в ставку.
***********
Маленькому Петрикові п'ять років.
Тато розповів йому про подвиг молодого воїна в роки війни з фашистами. Воїн був тяжко поранений, та не кинув зброї. Він стріляв з кулемета і знищував ворогів.
Петрик пішов на берег ставка. Він відрізав гілочку бузини, щоб зробити сопілку.
Порізав палець. Стало боляче, потекли сльози.
Петрикові було жалко пальця, жалко самого себе. Та раптом він пригадав подвиг радянського воїна, і йому стало соромно.
Петрикові хотілося, щоб очі не плакали, а вони плакали.
"Невже я такий слабкодухий?" - подумав хлопчик.
Він розгнівався сам на себе.
Від гніву очі перестали плакати.
І палець вже не болів.

Щойно посвітлішає, за вікном, прилітає маленька жовтогруда пташка. То - синичка. Шапочка в неї чорно-оксамитова, щічки біляві. На зеленкувато-сірих крильцях кожна пір'їнка ніби пензликом намальована. Синичка стукає гострим дзьобиком у заплакану шибку. Заглядає агатовим оченятком у кімнату. Розвиднюється, я піднімаюся з ліжка, виношу шматочок посоленого сала. Синичка дзьобає сало й співає: "Пінь- пінь". Це вона говорить: "Дякую, завтра вранці я знову прилечу".

За матеріалами: Василь Сухомлинський. "Пшеничний колосок". Оповідання та казки. Для дошкільного віку. Упорядник Ганна Сухомлинська. Художник Олександр Кошель. Київ, видавництво "Веселка", 1985, 36 с.

Більше творів для дітей від Василя Сухомлинського на нашому сайті:

У 1926 - 1933 роках В.О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пшеничний колосок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ілюстрована збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
художник олександр кошель

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Сухомлинський, ілюстрована збірка оповідань та казок "Пшеничний колосок" (читати та завантажити)

# data[].attributes.attachment_link.description
Жив на світі педагог, учений, письменник Василь Олександрович Сухомлинський. Він дуже любив дітей і написав для них багато-багато оповідань та казок про ласкаве сонечко і м'яку зелену травичку, про працелюбних мурашок і веселого метелика, про зайчика-хвалька та голосистого півника, про ласкаві мамині руки і добру бабусю.

# data[].attributes.headline
Василь Сухомлинський ЗБІРКА "СЕРГІЙКОВА КВІТКА"

# data[].attributes.subject
Василь Сухомлинський ЗБІРКА "СЕРГІЙКОВА КВІТКА"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Без хустини тобі некрасиво",
"Веселка",
Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip) Завантажити повний текст збіроки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Сергійкова квітка" (txt.zip)

У старого селянина тяжко захворів єдинпи син Михайлик. Батько й мати дуже любили малого, їхні серця стискалися від болю при гадці, що той може померти. Що ж тоді робитимуть?
Другий син у них не народиться, бо вони вже старі. Два старші сини загинули на фронті. Михайлик же - їхня єдина втіха.
Хлопчик лежав біля вікна й важко дихав.
Лікар тихо сказав:
- У нього хворе серце. Ліки безсилі.
Михайлик розплющив очі, глянув у вікно. За вікном сіріло зимове небо, земля спала під сніговим килимом.
- Ой, як хочеться мені побачити веселку, - тихо прошепотів Михайлик.
Батько й мати схилилися над синовим ліжком у тяжкій задумі.
Потім батько встав, одягнувся.
- Куди ти йдеш? - питає мати.
- По веселку, - тихо каже батько. - Дивися, Михайлику, в вікно, там засяє веселка.
Пішов він до коваля. Розповів йому про своє горе.
Узяв коваль горно й міхи ковальські, взяв ковадло й переніс усе своє знаряддя до селянина в сад, під вікно.
Розпалив горно, поклав у вогонь леміш від плуга. Коли залізо розжарилося, мов сонце, коваль витяг леміш із вогню, поклав на ковадло й став бити по ньому важким молотом.
І залізний леміш засяяв, як веселка. В усі боки - на землю, на засніжені віти дерев - полетіли іскри, справжній барвистий вогняний дощ.
Зачудований хлопчик не міг відірвати очей від чарівної веселки, підвівся з подушки, бліді його щоки зачервонілися.
Серце хворого забилося рівніше й спокійніше.
- Мамо, що буде з того вогню? - питає хлопчик, показуючи на веселку.
- Леміш, - відповідає мати. - До плуга.
- Ой, як мені хочеться землю орати! - вигукує хлопчик.
Він підводиться й сідає на постелі.
- Тепер він житиме, - тихо каже лікар.

У нашому селі живе стара мати. На початку війни вона отримала повідомлення, підписане командиром частини: "Ваш син поліг геройською смертю..."
А бойові товариші дописали: "Вибухнув снаряд, і не зосталось од вашого сина нічого. Ми загорнули воронку, віддали честь воїнській могилі й пішли в бій".
Зап. ткала стара мати, поклала похоронку за ікону, але не повірила, що сина убито. Поки йшла війна, чекала листа, а листа не було.
А як закінчилась війна, стара мати стала чекати сина. Вона вірила: син живий, він прийде.
Як тільки сонце хилиться на захід, вийде стара мати за село, стане біля високої степової могили та й дивиться на дорогу.
Всі, хто йде дорогою, матері низько вклоняються. Усі знають, що вона жде сина. Кожному хочеться сказати старій матері добре слово, хочеться підтримати її.
- Як сьогодні не прийде, то вже завтра неодмінно буде, - скаже іноді подорожній.
А вона відповідає:
- Так, сьогодні вже, мабуть, не буде. Сонечко сідає... Піду додому. Завтра прийде...
Двадцять сім років щодня виходить стара мати зустрічати сина. П'ятдесят три роки було їй, коли прийшла похоронка, а тепер уже їй вісімдесят.
Посивіли коси, висохли руки, слвозяться очі... Тільки козацька могила стоїть край дороги, як вічний вартовий, та стара мати зі своїм горем і віковічною надією.
- Синку мій дорогий, - шепоче мати, ідучи додому, коли сонце сідає за обрій, - я вже померла б давно. Але ж хто... хто зустріне тебе, як ти прийдеш?

************
Ще не світало, ще й ранкова зоря не зайнялася, як батько збудив Сергійка й сказав:
- Ходімо в поле. Послухаємо жайворонкову пісню.
Син живенько встав, одягнувся, і вони з батьком пішли в поле. Небо на сході стало рожеве.
Небосхил щохвилини світлів, зорі згасали. Десь із далекої ниви піднялася сіра грудочка й понеслася в височінь.
Ось вона спалахнула, ніби вогник серед блакиті, і тої ж хвилини Сергійко почув дивну пісню.
Немов над полем хто натягнув срібну струну й вогняна пташка, доторкаючись до неї крильцями, розсипає над степом небесну музику.
Сергійко затамував дух. Йому спало на думку: "А якби ми з татком спали,- чи жайворонок все одно співав би?"
- Татку,- тихо спитав Сергійко,- а ті, хто зараз сплять, не знають цієї музики?
- Не знають,- прошепотів батько.
- Які вони бідні...

За матеріалами: Сухомлинський Василь Олександрович. Вогнегривий коник: Казки. Притчі. Оповідання. Упорядник і передмова О.В. Сухомлинської. Друге видання. Художнє оформлення Є.В. Запорожець. Київ, видання "Вікар", 2008, стор. 171 - 193.

Більше творів Василя Сухомлинського на "Малій Сторінці":

У 1926 - 1933 роках В.О. Сухомлинський навчався у Василівській семирічній школі, де був одним з кращих учнів. Вчився добре, старанно, любив читати, гарно малював. Щоб зібрати гроші на книги, фарби, зошити, разом з однолітками та братами ходили на Новий рік посівати та щедрувати, а літом працював у колгоспі. У дитячому садку, який діяв в колгоспі на період літніх канікул йому доручали бути помічником вихователя. Він доглядав малюків, розповідав їм казки, читав книжки, проводив веселі ігри. Тому і вибір професії був не випадковий.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь сухомлинський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сергійкова квітка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
збірка оповідань та казок

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.title
"Сергійкова квітка" - збірка оповідань та казок (Василь Сухомлинський), читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.description
"Без хустини тобі некрасиво", "Веселка", Завантажити книжку Василя Сухомлинського "Вогнегривий коник" (djvu.zip) Завантажити повний текст збіроки оповідань та казок Василя Сухомлинського "Сергійкова квітка" (txt.zip) У старого селянина тяжко захворів єдинпи син Михайлик. Батько й мати дуже любили малого, їхні серця стискалися від болю при гадці, що той може померти.

# data[].attributes.headline
Відкритий урок з літературного читання «Казка про щастя» В.О.Сухомлинський 3 клас

# data[].attributes.subject
Відкритий урок з літературного читання «Казка про щастя» В.О.Сухомлинський 3 клас

# data[].attributes.headline
Впровадження досвіду В.О. Сухомлинського щодо роботи з казкою у практику сучасної початкової школи

# data[].attributes.subject
Впровадження досвіду В.О. Сухомлинського щодо роботи з казкою у практику сучасної початкової школи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Василь Олександрович Сухомлинський - видатний український педагог, теоретична педагогічна творчість і практична діяльність якого увійшла до історії вітчизняної педагогічної думки.

Педагогічні погляди В.О.Сухомлинського сформувалися у ході й унаслідок натхненної клопіткої учительської праці, творчої діяльності вченого, заслуженого вчителя України, члена-кореспондента кількох педагогічних академій. Тож основні праці відомого та визнаного у світі педагога увібрали в себе і частку його практичної діяльності, в якій, як зворотний зв'язок, апробувалися провідні теоретичні висновки В.О.Сухомлинського як вченого, педагога - експериментатора, учителя - новатора.

Величезне значення мають думки В.О. Сухомлинського щодо виховного значення казок у житті дітей. Саме казка, на його думку, задовольняє жадобу дитячого пізнання тв. Інтерес до навколишнього. Чарівний і дивовижний, веселий і життєстверджуючий світ казок входить у душу кожної людини з дитинства, засіваючи її першими зернами добра, краси й справедливості. Жоден із жанрів літератури не користується у дітей такою популярністю, як казка. Справа в тому, що у казці все реально і все можливо.

Своєрідно й творчо Василь Сухомлинський використовував казку у вихованні молодших школярів. Без казки не можна уявити дитинство - це наступний важливий висновок В.Сухомлинського. Вона наближає до дитини шкільний навчально-виховний процес. Василь Олександрович вважав, що в початковій школі казка ігнорується і до неї необхідно повернутись. Адже це дитяча творчість, найпритаманніша цьому вікові: ""Через казку, фантазію, гру, через неповторну людську творчість - правильна дорога до серця дитини", - наголошував він. Глибокі за своїм змістом казки Василя Сухомлинського - як свіжий вітер, що роздмухує вогник дитячої думки й мови. Діти не тільки люблять слухати казку. Вони творять її". На його уроках діти самі складали казки, в яких їхня буйна фантазія поєднувалася з глибоким моральним змістом.

В.Сухомлинський вважав, що першими творчими роботами, які складає дитина в початкових класах, мають бути саме казки про те, що дитина бачить, переживає, чим переймається. Діти ніколи не складуть казку, якщо не надихнути їхню думку, коли вчитель сам на їхніх очах не створюватиме її. Немало часу сплине, перш ніж можна буде побачити результати цієї праці, наголошує Василь Олександрович. У бесіді з педагогами він зазначив: "Те, що робиться в першому, другому класах - коли діти складають казки, - відображається на мислені дитини у восьмому, в дев'ятому, в десятому. Там тільки побачиш результат виховання справжнього, логічного мислення. Немає взагалі в дидактиці і педагогіці таких методів чи методичних прийомів, які б могли забезпечити "рішучий перелом", як кажуть, протягом місяця, тижня. Багато потрібно прикласти сил, щоб зробити дітей думаючими, розвиненими, добре встигаючими" [ 45, 490 ].

Коли в Павлиській середній школі В.Сухомлинський розпочав роботу з учнями початкових класів над їхніми власними творами, то виявилось, що для багатьох вчителів це було не під силу: вони не вміли написати твір, наприклад, на теми: "Осінній дощ", "Літній день", "Як ластівки роблять гніздо" тощо. Василь Олександрович зробив висновок: "Вони (вчителі) не винні. Це недолік наших педагогічних навчальних закладів. Там всього вчать, тільки не завжди того, що потрібно для школи" [ 43, 110 ]. Тому над творами стали працювати на методичному об'єднанні вчителів початкових класів: не соромлячись, почали вчитися складати твори, що тривало протягом двох років. Уміння вчителів складати казки одразу ж відбилося і на вмінні дітей.

Перші роки навчання видатний педагог назвав часткою богатого духовного життя, що дає розвиток дитині, цілющим джерелом її інтелектуального розвитку у світі фантазії.

У практиці В.О.Сухомлинського казка виконує багато функцій: вона є засобом патріотичного виховання, засобом розвитку дитячої творчості, вона сприяє формуванню основ світогляду. Також у працях видатного педагога наголошується, що завдяки казці дитина пізнає світ не лише розумом, а й серцем. Усім відомо, що Василь Олександрович працював у Павлиській школі, де створив Кімнату казки та Куточок природи [43, 95]. У кімнаті казки, відкритій у Павлиській школі через кожних 2-3 місяці діти змінювали обстановку. В їхню свідомість входили все нові і нові казки багатьох народів. Колективними зусиллями створено ілюстрації до казок братів Грімм, Ш. Перро Г.- Х.Андерсена, В.Жуковського, І.Франка, Лесі Українки, Н.Забіли.

Прекрасний витвір народної фантазії, казка приваблює не тільки своїми гуманістичними ідеями, а й викінченою, досконалою формою, що є наслідком роботи над нею багатьох поколінь казкарів. Вона - неоціненне духовне багатство, у якому з найбільшою силою виявилися надії та сподівання народних мас. Тож не дивно, що Сухомлинський надає казкам великого значення в ідейному вихованні. Казковий епос тісно пов'язаний з життям трудящих, їхніми прагненнями та ідеалами, тому він неминуче відображає факти історії, географії, побут, мову та психологію кожного народу.

Інколи в казках герой досягає благополуччя за допомогою чарівних предметів або хитрощів. З казок діти черпаюсь перші уявлення про минуле нашої Батьківщини, справедливість, про всеперемагаючі сили добра. У цьому видатний педагог вважав початковий етап ідейного виховання на матеріалі фольклору. "Думаю діти розуміють ідею лише тоді, коли її втілено у яскраві образи,− писав він. − Яскраві картини страждань трудящих, особливо дітей, пробуджують у моїй свідомості... Я прагнув того, щоб зранку кожний мій вихованець відчував непримиренність до соціального зла - експлуатації людини людиною, щоб наша країна була безмежно дорога для нього як перша у світі країна вільної праці" [45, 590].

І маленьких казкарів із Павлиша хвилює не лише те, що відбувається в природі. Вони хочуть, наприклад, щоб на землі був мир. У практиці Сухомлинського казка є засобом патріотичного виховання. "Казка - благодатне джерело виховання любові до Батьківщини, яке нічим не можна замінити. Патріотична ідея − казки в глибині її змісту; створені народом казкові образи, що живуть тисячоліттями доносять до серця й розуму дитини могутній творчий дух трудового народу, його ідеали, прагнення, погляди на життя. Казка виховує любов до рідної землі вже тому, що вона - творіння народу" [45, 610].

Казкові образи, на думку В.О.Сухомлинського, допомагають дітям зрозуміти красу рідної землі. Тому він радить молодим педагогам: "Нехай дитина відчує красу і захоплюється нею, нехай в її серці й пам'яті назавжди збережуться образи, в яких втілюється Батьківщина " [45, 420].

Дитяча творчість починається саме з казки. "Немає дитини, − пише Василь Олександрович,− яка, вражена красою поетичного слова, не створила б власного образу. У Павлиській Кімнаті казки оживають чарівні образи: тут і хатина на курячих ніжках, і дрімучий ліс, і гуси-лебеді, казковий палац, і берег моря, на якому бачимо доброго дідуся-рибалку та його злу дружину; у цій кімнаті - Червона Шапочка, Попелюшка, полохливий зайчик, хитра Лисиця, хижий вовк, Царівна-жаба та багато інших персонажів, відомих дітям [43, 56].

У Кімнаті казки діти не лише розповідали, а й творили нові казки. Сама обстановка стимулювала дитячу творчість... "Я дбав, − писав Василь Олександрович, − щоб на очах у дітей у різних куточках Кімнати казки були найрізноманітніші предмети, між якими можна встановити якийсь реальний чи фантастичний зв'язок. Я прагнув, щоб діти фантазували, творили, складали нові казки...

Ось маленький човник з веслом, поряд з ним жаба - все саме проситься у казку. Печера, з якої виглядає ведмежа, кома і муха - неприродно великі порівняно з ведмежам (у казці і таке простимо), маленьке порося і умивальник з милом - усе це не тільки викликає у дітей усмішку, а й пробуджує фантазію [43, 80].

Особливо любив педагог приводити своїх дітей до Кімнати казки у час вечірніх сутінків з їх таємничою тишею, покликом до незвичайного, коли яскраво запалюється вогник думки і сама обстановка сприяє польоту дитячої фантазії.

Важливим джерелом творчості дітей є навколишня дійсність. В.О.Сухомлинський часто ходив милуватися природою з ними. І завжди його вихованці відкривали щось нове, непомічене. "Одного разу на світанку, − зазначає він, − ми з дітьми сиділи на березі ставка, заворожені народженням ранкової зорі. Я розповідав казку про чарівника, який посіяв у небі рожеві маківки. Це була казка про макове поле. Вона пробудила дитячу думку. Тут же я почув десять нових казок про сонце й місяць, про небо й жайворонка. Заговорили найнесміливіші, заграла думка у найслабших. Я ще раз переконався: казка - це радість мислення... [43, 120].

Іншого разу діти спостерігали, як випаровуються крапельки роси на шипшині... Одна з вихованок сказала: "Це сонечко п'є росинки". Образ, створений фантазією дитини, зацікавив інших, народилася нова казка. Дитячі казки, створені на лоні природи, є, за Сухомлинським, цілим світом, який визначає зміст і спрямованість думок, почуттів, переживань.

Робота над складанням казкового сюжету - могутній засіб розвитку уяви. Здатність фантазувати - необхідна якість, яку слід виховувати у дітей. Найсуттєвішою особливістю казки є фантазія, що надзвичайно імпонує дітям. Так, звірі й птахи в казках розмовляють людською мовою.

Важливо зауважити, що складанню дітьми казки передує велика підготовча робота. Першим періодом цього процесу В.О.Сухомлинський вважав слухання і читання казок; другим - їх інсценізацію; третім - самостійне складання казок.

Багаторічний досвід педагогів Павлиської школи переконує, що складання казок позитивно впливає на розвиток творчих можливостей дітей, зближує їх з природою і життям, сприяє вихованню спостережливості. За такої творчості інтенсивніше відбувається всебічний розвиток особистості дитини.

Кінцева мета експериментів В.О.Сухомлинського - не просто навчання маленьких казкарів, а виховання людини, становлення громадянина.

Неможливо не зазначити, що виняткове значення казки мають у розвитку мислення і мовлення. З огляду на психологічні особливості дітей В.О.Сухомлинський вважав, що дитячі роки - це найсприятливіший період для оволодіння духовним багатством рідної мови, для творчості. На його думку, казка, гра, фантазія - животворне джерело дитячого мислення, благородних почуттів і прагнень. Без казки - живої, яскравої, що оволоділа свідомістю і почуттям дитини, − неможливо уявити дитячого мислення і дитячої мови як певного ступеня людського мислення і мови [44, 176].

Також казки сприяють розвитку естетичних почуттів, вони - джерело естетичної насолоди. "Казка невіддільна від краси, сприяє розвитку естетичних почуттів, без яких неможливі благородство душі, щира чуйність до людського нещастя, горя, страждань. Завдяки казці дитина пізнає світ не тільки розумом, а й серцем" [45, 490]. Слухаючи казку, діти переживають почуття, що сприяють виробленню ідейно-естетичної оцінки описаних подій, вчинків. Тому доцільно після розповіді казки спрямувати питання не лише на закріплення змісту, оцінювання персонажів, а й на те, чим схвильовані діти, що їх обурювало чи радувало.

Основою естетичного виховання, на думку педагога, є краса. "У світі є не тільки потрібне, корисне, а й красиве. З того часу, коли людина стала людиною, з тієї миті, коли вона задивилася на квітку і вечірню зорю, вона стала вдивлятися в саму себе. Людина осягла красу.Краса - це глибоко людське! Краса існує незалежно від нашої свідомості й волі, але вона відкривається людиною і осягається нею, живе в її душі, - не було б нашої свідомості - не було б і краси. Краса - це радість нашого життя" [ 45 , 5 09].

В.О.Сухомлинський не лише теоретично узагальнив, але й практично довів нерозривну єдність естетичних почуттів людини з її світоглядними, моральними переконаннями. У переконанні людини воєдино злиті інтелект і почуття. Найважливішою характерною особливістю останніх є переживання, яке має дві протилежні градації - позитивну і негативну, або задоволення і незадоволення. Естетичне виховання якраз і зводиться до формування світу людських почуттів, які виявляються у прекрасному і потворному, у піднесеному і низькому, у трагічному і комічному. У зв'язку з тим, що навчально-виховний процес базується на позитивних естетичних почуттях, естетичне виховання учня надає йому "певної спрямованості" в пізнавальній і творчій діяльності, в задоволенні його духовних запитів, воно "охоплює всі сфери духовного життя особистості, що формується. Естетичне виховання нерозривно пов'язане з формуванням ідейного обличчя особистості, естетичного і морального ідеалу дитини, підлітка, юнака і дівчини" [ 45 , 518 ].

Педагог неодноразово наголошував, що без поетичної, емоційно-естетичної струминки не можливий повноцінний розвиток дитини. "Добрі почуття сягають у дитинство, а людяність, доброта, лагідність, доброзичливість народжуються в праці, турботах, хвилюваннях про красу навколишнього світу. Добрі почуття, емоційна культура - це серцевина людяності. Якщо добрі почуття не виховані в дитинстві, їх ніколи не виховаєш, тому що це суто людське утверджується в душі одночасно з пізнанням перших і найважливіших істин, одночасно з переживанням і відчуванням найтонших відтінків рідного слова. В дитинстві людина повинна пройти емоційну школу - школу виховання добрих почуттів" [ 45 , 538 ].

Таким чином, формування естетичних смаків і ідеалів - обов'язкова умова виховання всебічно і гармонійно розвиненої особистості. Основи естетичних поглядів і переконань людини закладаються в шкільні роки. Тому формування естетичних почуттів дітей, їх емоційної культури - одне із важливих завдань системи освіти і виховання.

В.О.Сухомлинський надавав особливо великого значення естетичному вихованні учнів казці, музиці, живопису. Він дбав про те, щоб його вихованці діставали світлі враження, які вже самі по собі повинні ставати могутніми засобами виховання людини. Це досягалося за допомогою яскравих полотен, доступних дітям за змістом і формою, виразно прочитаної народної казки, краси рідної природи. У ранньому віці особливо сильний вплив на формування духовного світу дитини справляє пісня, музика. Осягаючи світ музичних ритмів, дитина навчається передавати за допомогою музики свої враження, розкриває свою емоційну культуру, творчі здібності.

Без відчуття краси слова для дитини недосяжні потаємні грані його смислового значення. А переживання краси немислиме без фантазії, без особистої участі учня у співтворчості з учителем, який передає казку. Казка, на думку В.О.Сухомлинського, - активна творчість, яка охоплює всі сфери духовного життя дитини, її розум, почуття, уяву, волю. Казка невіддільна від краси, сприяє розвиткові естетичних почуттів, без яких немислиме благородство душі, чуйність, героїчний вчинок тощо. Завдяки казці дитина осягає світ не лише розумом, але й почуттями, в казці вона знаходить реальну форму виявлення своїх духовних сил.

В.О.Сухомлинський наголошував, що створення казок - одне з важливих джерел поетичної творчості, формування естетичних почуттів і водночас засіб розумового розвитку. Участь дитини у створенні казок великою мірою сприяє збагаченню її словникового запасу, розвитку творчого мислення. Казка виховує любов до рідного краю вже тому, що сама вона - творення народу, гра творчих сил народного духу, духовне багатство народної культури.

Василь Олександрович приділяв пильну увагу виразності читання казки, оскільки вона викликає у слухачів багаті уявлення, пробуджує емоційний відгук на прочитане. Виразне читання допомагає дітям зафіксувати у пам'яті образи персонажів, збагнути, що той чи інший герой виявися добрим товаришем чи злим ворогом.

Сприйняття краси слова, активне опанування його змісту відбувається при інсценізації казок. Педагог підкреслював, що розуміння краси неможливо без фантазії, без особистої участі дітей у творчості, ім'я якій казка. "Казка - це активна естетична творчість, що захоплює всі сфери духовного життя дитини - її розум, почуття, увагу, волю, вона починається вже у процесі розповіді, вищий її етап - інсценізація" [43, 184]. Творчість, пробуджена казкою досягає апогею саме в інсценізації. Велике значення інсценізації у тому, що це колективна творчість. Без казки важко уявити інтелектуальні взаємини між дітьми; без захоплення казкою немає колективного переживання; без творення казки дитині недоступні радість, одухотворення думкою. Їй хочеться донести свою думку до товаришів, виявити себе у слові. І вона розповідає власну казку товаришам - це найяскравіший етап творення і водночас вияв найтонших духовних відносин між дітьми. Водночас виховується любов до слова. Багата, розлога розповідь і мальовнича описовість подій, співучість і краса мови казок, яскравість зображувальних засобів, своєрідні зачин і кінцівка, триразові повтори захоплюють дітей.

Отже, роль казки у розвитку творчості наших вихованців багатофункціональна. В.О.Сухомлинський не лише розкрив високу мудрість і життєстверджуючий оптимізм казки, а й показав найраціональніші способи її використання у навчально-виховному процесі. Досвід Василя Олександровича позитивно оцінили педагоги різних країн. Сьогодні у багатьох школах створені кімнати казки, зокрема у садочку "Золота казка" у м. Києві , що працює за Вальдорфською системою, тут казка - невід'ємна частина навчально-виховного процесу. Щоп'ятниці тут влаштовують лялькові театри. Іграшки для театрів педагоги виготовляють самостійно, своїми руками.

Підсумовуючи усе вище сказане, можна з упевненістю сказати, що досвід Василя Олександровича надзвичайно вражає. Живши у досить давні роки від сьогодення, він уже запровадив те, що досить актуальне на даний час. Отже, творчий доробок В.О.Сухомлинського має різноплановий багатоаспектний характер, основу якого становлять педагогічні погляди і переконання видатного вченого. Василь Олександрович приділяв багато уваги проблемі естетичного виховання дітей. Своїми педагогічними працями він довів, що поглиблення чуттєвого світу засобами мистецтва сприяє вихованню людини, цікавої і корисної суспільству.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Яна Котлярова

# data[].attributes.attachment_link.title
Впровадження досвіду В.О. Сухомлинського щодо роботи з казкою у практику сучасної початкової школи

# data[].attributes.attachment_link.description
Василь Олександрович Сухомлинський - видатний український педагог, теоретична педагогічна творчість і практична діяльність якого увійшла до історії вітчизняної педагогічної думки. Педагогічні погляди В.О.Сухомлинського сформувалися у ході й унаслідок натхненної клопіткої учительської праці, творчої діяльності вченого, заслуженого вчителя України, члена-кореспондента кількох педагогічних академій.