# data[].attributes.body
Recorda que en català es compta fins a l'última síl·laba tònica.

Les que vinguin a continuació s'anomenen EXTRAMÈTRIQUES.

S'han de buscar sinalefes i el·lisions.

# data[].attributes.body
Segons el nombre de síl·labes, els versos poden ser:

- monosíl·labs (1)

- bisíl·labs (2)

- trisíl·labs (3)

- tetrasíl·labs (4)

- pentasíl·lab (5)

- hexasíl·lab (6)

- heptasíl·lab (7)

- octosíl·lab (8)

- decasíl·lab (10)

- alexandrí (6 +6)

En català són MOLT poc freqüents els versos enneasíl·labs (9) o endecasíl·labs (11). Gairebé podem afirmar que llevat poques excepcions, no existeixen.

# data[].attributes.body
S'anomenen d'art major: de 9 a 12 síl·labes amb o sense cesura.

S'anomenen d'art menor: de 4 a 8 síl·labes sense cesura.

# data[].attributes.body
Pausa interna d'alguns versos d'art major.

Divideix el vers en dos HEMISTIQUIS que es comporten com dos versos independents a l'hora de fer el recompte sil·làbic, és a dir, poden tenir síl·labes extramètriques.

Els alexandrins sempre tenen cesura i deixa el vers així: 6 + 6.

# data[].attributes.body
Es pronuncien en una sola síl.laba les dues vocals en contacte,
sobretot si són vocals iguals o àtones o quan una d'elles pertanyi
a un mot monosíl.lab. S'ha de tenir en compte que les pauses
mètriques (comes, punts, etc.) no impedeixen les sinalefes.

# data[].attributes.body
Supressió i fusió d'una vocal neutra a final de mot i una vocal neutra a principi de mot

formant una sola síl·laba.

# data[].attributes.body
Recorda que és un as a la màniga. És una llicència mètrica per pronunciar un hiat com si

fos un diftong i que hi hagi una síl·laba menys en el recompte. S'ha d'usar com a últim recurs.

# data[].attributes.body
Si se t'indica que el poema a analitzar segueix una mètrica isosil·làbica (mateix nombre de síl·labes a tots els versos), s'ha de fer quadrar utilitzant els recursos mètrics dels quals disposem.

SEMPRE.

# data[].attributes.body
També existeixen els versos lliures que no segueixen cap esquema de rima ni cap mètrica. Però no caiguis en la temptació abans d'hora. Els versos lliures són molt clars i diàfans, no porten a confusió. Sí un poema té versos lliures es veu ràpidament.

# data[].attributes.body
Masculins: l'última paraula del vers és aguda.

Femenins: l'última paraula del vers és plana o esdrúixola.

# data[].attributes.body
Encadenada: ABAB

Creuada: ABBA

# data[].attributes.body
Pot ser assonant (rimen els sons vocàlics) o consonant (rimen els sons vocàlics i consonàntics).

# data[].attributes.body
Al següent enllaç podeu ampliar tota la informació que teniu aquí.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El vers català més comú acaba en paraula plana, per això, a l´hora de mesurar versos, es compta fins a la darrera síl.laba accentuada, sigui aguda, planxa o esdrúixola. I les paraules esdrúixoles compten sovint com a paraula plana.

FENÒMENS DE CONTACTE FONÈTIC ENTRE MOTS:

FENÒMENS DE CONTACTE FONÈTIC DINS DELS MOTS:

VERSOS D´ART MENOR: de 4 a 8 síl.labes i sense cesura

Versos poc usats que poden aparèixer entre d'altres més llargs

VERSOS D´ART MAJOR:de 9 a 12 síl.labes amb o sense cesura. CESURA: pausa que divideix el vers en dues parts (iguals o desiguals) anomenades HEMISTIQUIS, coincidents amb pausa sintàctica o no, i situada entre dues paraules o no. Pot admetre síl.labes addicionals que no afecten al recompte.

Poc usat

Amb CESURA:4+6 (el model més clàssic de la poesia antiga)

AMB CESURA:6+4 (origen francès)

AMB CESURA : 5+5 (origen castellà)

Poc usat, surt al romancer

Alguns poemes tenen en compte la distribució de síl.labes àtones i tòniques al llarg de cada vers, creant petites unitats rítmiques dins de cada vers anomenades PEUS MÈTRICS. Provenen dels grecs i llatins, que distingien entre síl.labes llargues i breus, que per nosaltres serien tòniques ( T ) i àtones ( A ). La distribució dels accents pot estar feta de manera que hi hagi un ritme que es repeteixi, com si fos la "música" del vers. Per demostrar-ho només cal experimentar el plaer d´escoltar poemes en un idioma estranger o desconegut per a nosaltres. Els peus mètrics més usuals són:

De dins el pit covard els mots com un estol

Els poetes del segle XX, en canvi, prefereixen fer el ritme mitjançant la repetició de sons vocàlics (al.literació), les frases interrogatives i exclamatives, el tipus d´oracions sintàctiques escollit, les repeticions de mots o camps semàntics...

Fixa´t en aquestes estrofes:

Sobre una mar amb a penes murmuri d´escumes
A A A T A A T A A T A A T A
un capvespre amb el cel tot lluent i amb uns núvols
A A T A A T A A T A A T A
d´un cop d´ala Ariel se n´anà al cim de l´aire
A A T A A T A A T A A T A
las de seure a la seva carrossa de set aficions
A A T A A T A A T A A T AA T
CARNER

Si es tenen en compte les sinalefes, el ritme és:
(AAA) T AA T AA T AA T AA T (A)
i s'han comptat a cada vers de forma independent.

En canvi, hi ha altres poetes que compten tota l'estrofa en el seu conjunt, com fa Joan Maragall en aquest poema de sota, perquè la successió TA continua als versos següents:

La sardana és la dansa més bella
A A T A A T A A T A
de totes les danses que es fan i es desfan
A T A A T A A T A A T
és la mòbil, magnífica anella
A A T A A TA A T A
que amb pausa i amb mida va lenta oscil.lant.
A A T A A T A A T A A T

Ara el ritme és:
AA T AA T AAT A/ A T AA T AA T AA T

En aquest segon cas no s´han tingut en compte els ENCAVALLAMENTS, que són les interrupcions de les frases quan acaba el vers, per continuar-les al vers següent. Hi ha encavallaments suaus (quan continua una frase llarga) o bruscos (quan només es fa l´encavallament de pocs mots: un o dos). El primer cas produeix un ritme lent i el segon cas dóna un ritme sincopat al poema. L´encavallament serveix per a fer una lectura més ràpida i realçar el mot o mots encavallats.

Per trobar els accents d´un poema s'ha de tenir en compte que:

-El recompte comença a partir de la primera síl.laba tònica. Si, per davant o darrera de l´última tònica , queden àtones, no es compten perquè estan en ANACRUSI.

-La majoria de les paraules tenen accent: mel, sofriment, sent, arpa, però hi ha monosíl.labs àtons, com els articles, conjuncions, pronoms febles,etc: el,me,o,i,en,-nos,la (que no tenen accent)...

-Els mots compostos tenen dos accents, el principal i el secundari:
ràpidament (P-S) busca-raons (S-P) carabrut (S-P)

-S´han de tenir en compte les sinalefes, elisions, hiats, etc. a l´hora de comptar les síl.labes accentuades o àtones.

-No poden aparèixer més de dues síl.labes àtones seguides, si fossin tres, per exemple, una vocal àtona pot rebre un accent de suport: I així treurà meravellosa flor. (T T T T T)

-Els accents rítmics no poden caure en dues síl.labes tòniques consecutives. Si és així, se n´elimina un.

La rima consisteix en repetir els mateixos fonemes al final dels versos, a partir de la darrera vocal accentuada, inclosa.

Generalment solen rimar dos mots semblants (dos noms, dos verbs, etc.) perquè és més fàcil. També serveix per reforçar el final del vers en els encavallaments i donar melodia al conjunt: "asseguda" rima amb "nua".

CONSIDERACIONS ESPECIALS

-Quan hi ha diftongs o hiats, es posició de rima, només es té en compte la vocal accentuada o la vocal forta, si és àtona, ni pas la i/u, pel que fa a la rima. Així, rimen "entesa" i "paciència".

-Les vocals i/u al final de paraula plana o esdrúixola s´equiparen a e/o respectivament, per mantenir la rima.

-La vocal post-tònica de les estrúixoles tampoc compta , pel que fa a la rima.

Aguda o oxítona (i, per extensió, vers masculí). Normalment alterna amb rimes femenines en la poesia catalana. Quan las masculines s´enllacen amb les femenines corresponents són MARIDADES: dur-dura , Obscur-obscura

Quan la passada del vent afina

La tarda tèbia del mes d´agost

Penges com una morta gavina

Dalt de la pedra grisa del rost.

SEGARRA

O pobre: futurs, mot i compost seu, mots sinònims . Pot sonar malament

Trobarà/tornarà, contar/racontar glòria/victòria, finalitat-objectivitat, porta-comporta, ràpidament-lentament.

Mateix mot amb significat diferent, rimes sorprenents, amb mots no catalans, homòfons etc.

Segur/Freud

sonet/ABB

signes/cignes

RIMA ENCADENADA:

RIMA CREUADA.:

RIMA CAUDADA:

MONORRIMA:

CAPCAUDADA:

-UNISSONANTS:

-ENCADENADES:

-RETRONXA:

ABAB

ABBA

AABB

AAAA

Cada estrofa comença amb la mateixa rima que acaba l´estrofa anterior: ABBA ACCA...

Tenen la mateixa estructura de rima a totes les estrofes: ABBA ABBA...

Comencen amb la rima del mig de l´estrofa anterior:ABA BCB CDC...

Repeteix, al final de cada estrofa, un o més versos de la torna

Depèn de la pronúncia dialectal, uns mots rimen o no rimen; i en la RIMA VISUAL no es tenen en compte els sons sinó les lletres, per culpa de la influència del castellà. Així, fa rimar o obertes amb o tancades, e obertes amb e tancades, mots on la r final sona, amb mots on és muda...

Només/mariners no rima per als valencians

en mallorquí rimen "deixar-mar"

en barceloní "insurrecte-secta",

en lleidetà "ensems-temps".

no rimen entre ells però poden tenir mesura i ritme, cesures, etc.La variant més coneguda són els ESTRAMPS (4+6) :Tirades de versos blancs femenins (plans) que s´utilitzaren molt en l´Edat Mitjana i en les tragèdies de la Renaixença, com Mar i Cel d´Àngel Guimerà.

Mudarà el gest la mia forma en pedra,

Quan llegiran aquest mot en la tomba:

ROÍS DE CORELLA

ESTROFA: Organització rítmica de diferents versos, enllaçats per la rima, que esdevé autònoma. Un poema en té una com a mínim, o més d´una.

En l´època medieval també se´n deia COBLA. Hi ha estrofes de versos isosil.làbics, o sigui ,amb la mateixa mesura en tots ells, i estrofes de versos anisosil.làbics, que combinen versos d´una mesura i d´una altra, els parells entre sí i els senars entre sí.
Tot seguit es poden veure les principals estrofes de la poesia catalana, ordenades per numero de versos i amb les característiques i variants principals:

apariat

RODOLÍ: auques humorístiques

NOVES RIMADES: 8 síl. Consonants, en sèrie indeterminada . Medieval i p. popular fins el XIX

CODOLADA: combina versos llargs i curts (4+ 7/8 síl.) usada pels poetes valencians del XIV-XV,p.popular i Verdaguer.

romanç
indeter

Introduït a Catalunya el s. XVI, en la poesia popular. Després s´han fet adaptacions cultes.

silva
Llibertat de col.locació dels metres. Prové del Barroc castellà.

Per poemes èpics i filosòfics.

Es fa a partir de frases sinònimes o antònimes (Psalms, Poesia popular, Proverbis)

(web realitzada durant el segon trimestre de 2005)

# data[].attributes.attachment_link.description
El vers català més comú acaba en paraula plana, per això, a l´hora de mesurar versos, es compta fins a la darrera síl.laba accentuada, sigui aguda, planxa o esdrúixola. I les paraules esdrúixoles compten sovint com a paraula plana.