# data[].attributes.headline
למידה במרחבי החיים

# data[].attributes.subject
למידה במרחבי החיים

# data[].attributes.body
http://www.edumission.world/course-page-amal-life-wide-learning/

# data[].attributes.headline
לוגו סל אביב

# data[].attributes.subject
לוגו סל אביב

# data[].attributes.headline
שרונה אנגלית חלוקת תפקידים

# data[].attributes.subject
שרונה אנגלית חלוקת תפקידים

# data[].attributes.body
sigal:   Sarona.   We all know the cafes, the shops, the brands, and the Sarona market - everything that is familiar to us on the ground

Benny: But who knows the secret history of Sarona, what lies beneath the surface?

sigal: I do

Benny: And I do too  , and we are from the Amal Shevach Mofet School, and today we will show you the Cell Aviv Sarona project.

sigal: The Cell Aviv (Tel Aviv on the cell phone) project, Sarona track, was developed by us, students at Amal Shevach Mofet together with students at the ON School for children with disabilities and cerebral palsy, and all our joint work was done with an emphasis on accessibility for people with special needs, as a contribution to the community

Benny: As part of the effort to make the project accessible, videos are made accessible to help the visually impaired (yellow lettering on blue), those who are hard of hearing (using sign language) and people with Attention Deficit Disorders (short and clear films). We leave the final products as a donation to the city of Tel Aviv, with all the populations in mind.

sigal: By scanning the QR code, everyone can enjoy the unique experience and get an information channel directly to the user's personal cellphone!

Benny: The project is ongoing.  During the first year, we produced seven information stations, and last year we added another five. Some of the stations dealt with the history of the Templars in the 19th century; some, with the struggle by the underground to establish the State of Israel, and some had to do with secret affairs after the establishment of the state, when the name Sarona was changed to HaKirya (the campus).  Which campus? The young government’s compound.

sigal: During our work, students from both schools met at Sarona for joint tours of the area, and we kept in touch through a Whatsapp group and the Padlet collaboration app. We worked a tremendous amount in our entrepreneurial center, in an informal and free atmosphere. We interviewed key people such as Yaakov Kedmi, past head of Nativ and Shai Farkash, who preserves wall paintings, and was responsible for all the conservation and restoration work at the Sarona complex.

Benny: Last year, we won the innovation and entrepreneurship prize from the Tel Aviv Municipality, and three months ago at a festive ceremony, our signs about the project were added, and they await you!

sigal:  So next time, before you run to the Sarona Market, look for our maps at the Visitors Center, scan our signs that are found on the walls of the buildings, and discover the secret Sarona!!

Benny: What next? This year, we are working with the ONN school on a new track – Ahuzat Bayit - the first neighborhood established by the founders of Tel Aviv! (Herzl Street, Rothschild Boulevard), in collaboration with Gutman Museum. Stay with us !

# data[].attributes.headline
משחק שרונה ראן מעודכן

# data[].attributes.subject
משחק שרונה ראן מעודכן

# data[].attributes.headline
סלאביב ראשי בפורטל העירוני

# data[].attributes.subject
סלאביב ראשי בפורטל העירוני

# data[].attributes.attachment_link.title
פרויקט Cell Aviv  של עמל שבח מופת ת"א ובי"ס און זוכה פרס רקנאטי-קופ-רש"י למורה היזם

# data[].attributes.attachment_link.description
מיזם מסלולי תיירות סלולארי בדגש נגישות בעיר תל אביב, בפיתוח תלמידי בית הספר הניסויי הרב תחומי עמל שבח מופת ת"א ובי"ס און לחינוך מיוחד ת"א. הסרטון באדיבות YNET

# data[].attributes.headline
סל אביב בפורטל העירוני

# data[].attributes.subject
סל אביב בפורטל העירוני

# data[].attributes.body
של עיריית תל אביב

# data[].attributes.headline
האנגלית של השנתיים

# data[].attributes.subject
האנגלית של השנתיים

# data[].attributes.headline
אימייז משולב סל אביב 2013-2016

# data[].attributes.subject
אימייז משולב סל אביב 2013-2016

# data[].attributes.headline
גלויה היסטורית 

# data[].attributes.subject
גלויה היסטורית 

# data[].attributes.headline
אלבום שרונה 2

# data[].attributes.subject
אלבום שרונה 2

# data[].attributes.attachment_link.description
Home for all your photos and videos, automatically organized and easy to share.

# data[].attributes.headline
אלבום שרונה 1

# data[].attributes.subject
אלבום שרונה 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Home for all your photos and videos, automatically organized and easy to share.

# data[].attributes.headline
פורטל סל אביב חידות

# data[].attributes.subject
פורטל סל אביב חידות

# data[].attributes.headline
אחוזת בית - משחק כללי לדוגמה

# data[].attributes.subject
אחוזת בית - משחק כללי לדוגמה

# data[].attributes.headline
עבודה על החידות (מחויבות אישית)

# data[].attributes.subject
עבודה על החידות (מחויבות אישית)

# data[].attributes.headline
למידה מבוססת מיקום בשרונה 360

# data[].attributes.subject
למידה מבוססת מיקום בשרונה 360

# data[].attributes.attachment_link.title
מעבדת החדשנות הבינלאומית של עמל - קבוצת למידה מבוססת מיקום

# data[].attributes.headline
מרכז היזמות שבח מופת 360

# data[].attributes.subject
מרכז היזמות שבח מופת 360

# data[].attributes.attachment_link.title
מרכז היזמות של הרב תחומי עמל שבח מופת

# data[].attributes.headline
אלבום משקפיים!! 

# data[].attributes.subject
אלבום משקפיים!! 

# data[].attributes.attachment_link.title
תלמידי שבח מופת בסדנת AR / VR של וויקינגאפ במרכז היזמות

# data[].attributes.headline
דברי ראש העיר בהשקה החגיגת

# data[].attributes.subject
דברי ראש העיר בהשקה החגיגת

# data[].attributes.attachment_link.title
ראש העיר תל אביב בהשקת פרויקט CellAviv Sarona

# data[].attributes.attachment_link.description
צילום: יוסי גולדברג

# data[].attributes.headline
אלבום ההשקה החגיגית!

# data[].attributes.subject
אלבום ההשקה החגיגית!

# data[].attributes.attachment_link.description
182 new photos · Album by Shevach Moffet

# data[].attributes.headline
שרונה  אתר עיריית ת"א, כולל הפרק הנאצי בקיצור

# data[].attributes.subject
שרונה  אתר עיריית ת"א, כולל הפרק הנאצי בקיצור

# data[].attributes.attachment_link.title
שרונה / הקריה - תל אביב 100. האנציקלופדיה העירונית

# data[].attributes.attachment_link.description
האנציקלופדיה העירונית של תל אביב, יפו, המתחמים והשכונות

# data[].attributes.headline
הפרק הנאצי בטינגלינק

# data[].attributes.body
הפרק הנאצי בטינגלינק

# data[].attributes.attachment_link.title
הפרק הנאצי בתולדות הטמפלרים בישראל by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.headline
אימייז 2016 מעודכן

# data[].attributes.subject
אימייז 2016 מעודכן

# data[].attributes.headline
ניר מן בקיצור - על הסוגייה הנאצית בשרונה

# data[].attributes.subject
ניר מן בקיצור - על הסוגייה הנאצית בשרונה

# data[].attributes.headline
שרונה בשנות המאבק, התייחסו לפרק הנאצי שמתחיל בעמוד 29

# data[].attributes.subject
שרונה בשנות המאבק, התייחסו לפרק הנאצי שמתחיל בעמוד 29

# data[].attributes.headline
טמפלרים בארץ ישראל

# data[].attributes.subject
טמפלרים בארץ ישראל

# data[].attributes.attachment_link.title
טמפלרים בארץ ישראל - בני ההיכל

# data[].attributes.attachment_link.description
טמפלרים בארץ ישראל - בני ההיכל

# data[].attributes.headline
תמונה קבוצתית עם יורגן!! מצעירי הטמפלרים, פורים תשעו

# data[].attributes.subject
תמונה קבוצתית עם יורגן!! מצעירי הטמפלרים, פורים תשעו

# data[].attributes.headline
עוד על טמפלרים נאצים

# data[].attributes.subject
עוד על טמפלרים נאצים

# data[].attributes.headline
סרט על שרונה

# data[].attributes.subject
סרט על שרונה

# data[].attributes.attachment_link.title
שרונה | מרכז מבקרים

# data[].attributes.attachment_link.description
בריז קריאייטיב תכננה והפיקה את מרכז המבקרים של מתחם שרונה המציג את השתלשלות האירועים ההיסטורית של מתחם שרונה ממושבה טמפלרית, דרך השלטון הבריטי והמחתרות היהודיות, קריית הממשלה, צה"ל ופרויקט השימור הגדול ביותר בישראל. מרכז המבקרים נמצא במבנה לשימור מחמיר ונפתח לקהל הרחב ביחד עם מתחם שרונה בתל-אביב.

# data[].attributes.headline
ראיון עם רחל בונפיל, הסרטון של שבח!! תראו איזה יפי

# data[].attributes.subject
ראיון עם רחל בונפיל, הסרטון של שבח!! תראו איזה יפי

# data[].attributes.attachment_link.description
רחל בונפיל, אוצרת ביתן הדואר והבולאות מוזיאון א"י ת"א, מתראיינת בנושא בולי דואר עברי. תחנת "הדואר העברי והמדפיס הממשלתי בשרונה " היא חלק ממיזם תלמידים Cell Aviv - מיזם תיירות סלולרי בעיר תל אביב. המסלול 'שרונה' הונגש לטובת הציבור על ידי תלמידי עמל שבח מופת תל אביב ותלמידי בית ספר "און" לחינוך מיוחד, בהובלת רפאלה בלס וענת גולדשטיין.

# data[].attributes.headline
כאן יופיעו מיליון קישורים תוך זמן קצר מאד, חכו חכו

# data[].attributes.subject
כאן יופיעו מיליון קישורים תוך זמן קצר מאד, חכו חכו

# data[].attributes.headline
הטמפלרים באנגלית

# data[].attributes.subject
הטמפלרים באנגלית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kurt Eppinger's community of German Christians arrived in the Holy Land to carry out a messianic plan - but after less than a century its members were sent into exile, the vision of their founding fathers brought to an abrupt and unhappy end.

The Germans were no longer welcome in what had been first a part of the Ottoman Empire, then British Mandate Palestine and would soon become Israel.

"On 3 September 1939, we were listening to the BBC and my father said: 'War has been declared' - and the next minute there was a knock at the door and a policeman came and took my father and all the men in the colony away."

Aged 14 at the time, Kurt was part of a Christian group called the Templers. He lived in a settlement in Jerusalem - the district still known as the German Colony today.

Who were the Templers?

Breakaway movement founded in Ludwigsburg, Germany, in 1861 by clergyman Christoph Hoffmann

Name derived from scriptural concept of Christians as temples embodying God on Earth

Established Templer communities in the Holy Land hoping to hasten Second Coming of Christ

Seven Templer colonies founded across Palestine from 1869-1906

Reconstituted in Germany and Australia as Temple Society

No connection with Knights Templar

By the late 1940s though, the entire Templer community of seven settlements across Palestine had been deported, never to return.

They had landed two generations earlier, led by Christoph Hoffmann, a Protestant theologian from Ludwigsburg in Wuerttemberg, who believed the Second Coming of Christ could be hastened by building a spiritual Kingdom of God in the Holy Land.

Kurt's grandfather, Christian, was among several dozen people who joined Hoffmann in relocating from Germany to Haifa in Palestine in 1869.

Hoffmann had split from the Lutheran Evangelical Church in 1861, taking his cue from New Testament concepts of Christians as "temples" embodying God's spirit, and as a community acting together to build God's "temple" among mankind.

But building a community in what was then a neglected land was an immensely difficult endeavour. Much of the ground was swamp, malaria was rife and infant mortality was high.

"The Templers saw 'Zion' [Biblical synonym for Jerusalem and the Holy Land] as their second homeland," says David Kroyanker, author of The German Colony and Emek Refaim Street. "But it was like being on the moon - they came from a very developed country to nowhere."

In fact, the Templers arrived in Palestine more than a decade before the first large-scale immigration of Jewish Zionists, who fled there to escape destitution and pogroms in Russia - and in many ways they served as a model for the Jewish pioneers.

Initially the Templers concentrated on farming - draining the swamps, planting fields, vineyards and orchards, and employing modern working techniques unfamiliar to Palestine (they were the first to market "Jaffa Oranges" - produce from their Sarona settlement near Jaffa).

They operated steam-powered oil presses and flour mills, opened the country's first hotels and European-style pharmacies, and manufactured essential commodities such as soap and cement - and beer.

In his book The Settlements of the Wuerttemberg Templers in Palestine 1868-18, Prof Alex Carmel of Haifa University observes how the Templers "soon gained a reputation for their skills and their diligence. They built exemplary colonies and pretty houses surrounded by flower gardens - a piece of their homeland in the heart of Palestine".

Symbols of their fervent religious beliefs are still evident in the Jerusalem neighbourhood where the Templers began to settle in 1873. They named the district Emek Refaim (Valley of Refaim) after a place in the Bible, and verses from the Scriptures, inscribed in Gothic lettering, survive on the lintels of their former homes.

Most of the buildings, with their distinctive red-tiled roofs and green shutters, are intact (protected by a preservation order) and lend the district a continental elegance which has helped make it one of Jerusalem's most expensive areas.

"In the first years of Jewish immigration, in Palestine the know-how in terms of agricultural and industrial modernisation was in the hands of the Germans," notes Jakob Eisler, a Templer historian in Stuttgart.

"Although they were few in number, they had a very big impact on the whole of society, and especially on the Jews who came there," he says.

"Without the help of the Templers it would have been much more complicated for the Jewish settlers to establish so much.

"If you compare the modernity of Jewish colonies in the 1880s and '90s with the German colonies at that time, the Germans are leading."

While Palestine was worlds apart from Germany, the Templers remained fiercely patriotic, proudly retaining their German citizenship and even their Swabian dialect.

When the German Kaiser Wilhelm II visited Jerusalem in 1898, the Templers turned out in their finest attire to cheer him, and their colony of Wilhelma, near Jaffa, was named in honour of King Wilhelm II of Wuerttemberg.

With the advent of World War I, many Templers went to fight for Germany, dying on the battlefields of Europe and in Palestine, which was eventually conquered by the British.

A memorial to 24 of their WWI dead stands in the Templers' well-tended cemetery, tucked away behind two large green gates on Emek Refaim street.

Germany's defeat was disastrous for the Templers. Their German loyalties meant they were now considered enemy aliens by the British, and in 1918 850 of them - most of their population - were sent to internment camps in Egypt and their properties and livestock seized.

It would be another three years before they were all allowed back to rebuild their now dilapidated settlements. The returnees displayed the same drive as their predecessors half a century before but there was no longer such close collaboration between the Templers and Palestine's Jewish immigrants.

"In the 1920s the Jews didn't need any Germans for modernisation because the British were there, so the British Mandate authority was building the roads and planning the expansion of the cities and doing all those things which in the Ottoman time no-one was caring for," notes Dr Eisler.

"In the Mandate time Jews came to the land and were competing with the Germans so a lot of the Germans no longer saw themselves as helping development but rather they saw their own future under threat."

Nevertheless, relations between Templers and the Jewish community remained good, and despite increasing violence between Jews and Arabs in Palestine, life for the Templers was peaceful.

Rosemarie Hahn, who was born in the Jerusalem colony in 1928, recalls the period with a deep sense of nostalgia.

"I have only happy memories," she says, her German accent, like Kurt's, still discernible. "For us as children it was like living in our own homeland - we didn't know anything else. We were friends with everybody - my best friends in kindergarten were a Jewish girl and an Arab girl. English, Jewish, Arab, Armenian - everybody was accepted into our school.

"But that changed after 1934. My Jewish friend was taken out of school, and my brother had a Jewish friend who never came back - because of the politics."

By this time, the Nazi party had risen to power in Germany and the ripples had spread to expatriate communities, including in Palestine. A branch was established in Haifa by Templer Karl Ruff in 1933, and other Templer colonies followed, including Jerusalem.

While National Socialism caught the imagination of many of the younger, less religious Templers, it met resistance from the older generation.

"The older Templers were afraid that the Fuehrer would overtake Jesus ideologically," says Mr Kroyanker.

"Many of the young people were easily influenced by Nazism - there were many young Templers who studied in Germany at the time... and when they came back they were very excited about Nazism.

"At the beginning there was some sort of disagreement between the older generation and the newer generation, and in the end the newer generation won the battle."

In Jerusalem, a teacher at one of the Templer schools, Ludwig Buchhalter, became the local party chief and led efforts to ensure Nazism permeated all aspects of German life there.

The British Boy Scouts and Girl Guides which operated in the German Colony were replaced by the Hitler Youth and League of German Maidens. Workers joined the Nazi Labour Organisation and party members greeted each other in the street with "Heil Hitler" and a Nazi salute.

Under pressure from Buchhalter, some Germans boycotted Jewish businesses in Jerusalem (while Jews did the same in return).

David Kroyanker tells of a macabre turn of events when, in 1978, a box containing a uniform, dagger and other Nazi artefacts was discovered hidden in the roof-space of a house belonging to an 82-year-old Holocaust survivor in Emek Refaim.

German communities in Palestine, 1939

Templers: 1,290 members

German-speaking Protestant Churches: Up to 500 members

Catholic Church: Up to 180 members

Source: Heidemarie Wawrzyn
BBC History: Learn more about WWI and WWII
Buchhalter's house - now the site of a luxury apartment block - on Emmanuel Noah Street served as the Nazi party headquarters and Buchhalter himself drove with swastika pennants attached to his car. He later recalled how he once forgot to remove them while driving through a Jewish area and was stoned and shot at.

The extent to which the Templers as a whole adopted Nazism is a matter of historical debate. While some were enthusiastic followers, others were less committed, and among others still there was defiance and resistance.

"You can find dozens of those who were really active and you can find those who were going with the stream and others who were afraid not to go into the party, exactly as you could find in Germany," says Dr Eisler.

Figures vary, but according to Heidemarie Wawrzyn, whose book Nazis in the Holy Land 1933-1948 is due to be published next week, about 75% of Germans in Palestine who belonged to the Nazi party, or were in some way associated with it, were Templers.

As a child I couldn't understand why we were being deported, but as it turned out, it was a blessing in disguise
Kurt Eppinger

She says more than 42% of all Templers participated in Nazi activities in Palestine.

Curiously, Nazi chief Adolf Eichmann, architect of the Final Solution, cultivated a legend that he was born in the Templer colony of Sarona just north of Jaffa - though this was untrue.

As war loomed in Europe, once again the position of the Templers in Palestine became insecure.

In August 1939, all eligible Germans in Palestine received call-up papers from Germany, and by the end of the month some 249 had left to join the Wehrmacht.

On 3 September 1939, when Britain (along with France) declared war on Germany, all Germans in Palestine were, for the second time, classed as enemy aliens and four Templer settlements were sealed off and turned into internment camps.

Men of military age, including the fathers of Kurt and Rosemarie, were sent to a prison near Acre, while their families were ordered into the camps.

For the next two years at least, the Templers were allowed to function as agricultural communities behind barbed wire and under guard, but it was the beginning of the end.

In July 1941, more than 500 were deported to Australia, while between 1941 and 1944 400 more were repatriated to Germany by train as part of three exchanges with the Nazis for Jews held in ghettos and camps.

A few hundred Templers remained in Palestine after the war but there was no chance of rebuilding their former communities. A Jewish insurgency was under way to force out the British and in 1946 the assassination by Jewish militants of the former Templer mayor of Sarona, Gotthilf Wagner, sent shockwaves through the depleted community.

Contemporary reports say Wagner was targeted because he had been a prominent Nazi. Sieger Hahn, Wagner's foster son, says Wagner was killed because he was an "obstacle" to the purchase of land from the Germans.

With the killing of two more Templers by members of the Haganah (Jewish fighting force) in 1948, the British authorities evacuated almost all the remaining members to an internment camp in Cyprus.

The last group of about 20-30 elderly and infirm people was given shelter in the Sisters of St Charles Borromeo convent in Jerusalem, but in 1949 some of them too were ordered to leave the country - now the State of Israel - accused of having belonged to the Nazi party. The last Templers left in April 1950.
Archive images in the slideshow courtesy of David Kroyanker, Mona Halaby, Central Zionist Archive, Horst Blaich, Alfred Blaich Family Archive - Australia and Alfred Klink. Contemporary images by Noam Sharon. All images subject to copyright. You can follow the Magazine on Twitter and on Facebook
The movement was reconstituted as the Temple Society in Germany and Australia, and in 1962 it was paid 54m Deutsch Marks by Israel for the loss of its properties - the equivalent of about $100m (£65m) in today's money. Of this, Ludgwig Buchhalter, who died in Germany in 2006 aged 96, reportedly received $60,000, the equivalent of currently just under $500,000.

Both Kurt and Rosemarie, who still belong to the Temple Society in Victoria, are sanguine about the past and are not interested in recrimination.

"As a child I couldn't understand why we were being deported," says Kurt, "but as it turned out, it was a blessing in disguise.

"After the Second World War, there was no future for us in Palestine. Australia gave us the opportunity to start again."

# data[].attributes.attachment_link.title
The German settlers who left their mark on Palestine

# data[].attributes.attachment_link.description
In the 1860s a group of messianic German Christians called the Templers moved to the Holy Land to try to hasten the Second Coming of Christ. The project lasted 80 years, leaving behind a legacy which is still present to this day, as Raffi Berg reports.

# data[].attributes.headline
על הפרויקט באנגלית

# data[].attributes.subject
על הפרויקט באנגלית

# data[].attributes.headline
נלי מתרפקת על הפרס

# data[].attributes.subject
נלי מתרפקת על הפרס

# data[].attributes.headline
איחוד בין דורי מרגש

# data[].attributes.subject
איחוד בין דורי מרגש

# data[].attributes.headline
דואר עברי מאמר של התאחדות הבולאות

# data[].attributes.subject
דואר עברי מאמר של התאחדות הבולאות

# data[].attributes.attachment_link.title
דואר עברי 16 במאי 1948 - התאחדות בולאי ישראל

# data[].attributes.attachment_link.description
המהלך הראשון ובעצם הרעיון להדפיס בולים למדינה החדשה נולד במהלך חודש נובמבר ,1947 לקראת ההצבעה באו"ם על חלוקתה של ארץ ישראל לשתי מדינות - יהודית וערבית. ההנהגה היהודית פנתה אל שלושה מעצבים ובקשה מהם הצעות לבולי דואר. מתוך שלוש ההצעות שהוגשו התקבלה הצעתו של הגרפיקאי אוטה ווליש שבחר לעטר את הבולים במטבעות עתיקים מתקופת מלחמות היהודים הרומאים.

# data[].attributes.headline
מלחמות אבודות של יאשה קדמי וקטרין!

# data[].attributes.subject
מלחמות אבודות של יאשה קדמי וקטרין!

# data[].attributes.headline
על הפרק הנאצי בשרונה, דני גולדמן

# data[].attributes.subject
על הפרק הנאצי בשרונה, דני גולדמן

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
הכנס כאן מילות מפתח/

# data[].attributes.attachment_link.title
ראיון עם ד"ר דני גולדמן / חוקר אדריכלות הטמפלרים

# data[].attributes.attachment_link.description
אתר הבית לאנשים שהם עסק - ועסקים שהם בני אדם בהנהלת ישראל טופר :מאמן שיווק, מכירות ויזמות על פי מודל "הגורם האנושי בעסקים"

# data[].attributes.headline
ציורי קיר - תחנה חדשה

# data[].attributes.subject
ציורי קיר - תחנה חדשה

# data[].attributes.attachment_link.title
שחזור ושימור ציורי הקיר בשרונה Cell Aviv Sarona by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.headline
זהב הטמפלרים - תחנה חדשה

# data[].attributes.subject
זהב הטמפלרים - תחנה חדשה

# data[].attributes.attachment_link.title
מטמון הזהב של הטמפלרים Cell Aviv Sarona by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.headline
הדואר העברי והמדפיס הממשלתי - תחנה

# data[].attributes.subject
הדואר העברי והמדפיס הממשלתי - תחנה

# data[].attributes.attachment_link.title
המדפיס הממשלתי ובולי הדואר העברי Cell Aviv Sarona by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.headline
תמונה קבוצתית עם שושנה רוטשטיין ותיקת השב"כ

# data[].attributes.subject
תמונה קבוצתית עם שושנה רוטשטיין ותיקת השב"כ

# data[].attributes.headline
מצגת אוטה וליש משרד החינוך

# data[].attributes.subject
מצגת אוטה וליש משרד החינוך

# data[].attributes.attachment_link.title
מצגת אוטה וליש למשרד החינוך

# data[].attributes.headline
זה הסוד שלי - עם אוטה ווליש!!

# data[].attributes.subject
זה הסוד שלי - עם אוטה ווליש!!

# data[].attributes.body
באדיבות הטלוויזיה הישראלית

# data[].attributes.attachment_link.title
על הדפסת בולי דואר עברי עם אוטה וליש, מתוך "זה הסוד שלי"

# data[].attributes.attachment_link.description
סרטון זה, באדיבות ארכיון הסרטים הטלוויזיה הישראלית - ערוץ 1, הינו חלק מפרויקט Cell Aviv מיזם תיירותי סלולרי בעיר תל אביב. מסלול 'שרונה' הונגש לטובת הציבור על ידי תלמידי עמל שבח מופת תל אביב ותלמידי בית ספר "און" לחינוך מיוחד, בהובלת רפאלה בלס וענת גולדשטיין.

# data[].attributes.headline
 מסך הברזל - תחנה חדשה

# data[].attributes.subject
 מסך הברזל - תחנה חדשה

# data[].attributes.attachment_link.title
מעבר למסך הברזל Cell Aviv Sarona by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.headline
אלברט מנדלר 32, המתקן של השב"כ

# data[].attributes.subject
אלברט מנדלר 32, המתקן של השב"כ

# data[].attributes.headline
זהב הטמפלרים מקוצר - מתחיל בקיץ 2002

# data[].attributes.subject
זהב הטמפלרים מקוצר - מתחיל בקיץ 2002

# data[].attributes.body
קחו כתובת זאת

# data[].attributes.attachment_link.title
ברגע האחרון, השבת אוצר הטמפלרים

# data[].attributes.attachment_link.description
סיפור על אוצר חבוי של תושב מקהילת הטמפלרים בארץ שגורשו על ידי הבריטים במלה"ע השנייה. האוצר התגלה כעבור 60 שנה והוחזר אל בעליו בן המאה אז, שגר באוסטרליה דצמבר 2009

# data[].attributes.headline
שי פרקש - שימור ושחזור ציורי קיר

# data[].attributes.subject
שי פרקש - שימור ושחזור ציורי קיר

# data[].attributes.body
הסרטון של שבח!!

# data[].attributes.attachment_link.title
ריאיון עם שי פרקש בנושא שחזור ושימור ציורי קיר Cell Aviv

# data[].attributes.attachment_link.description
ריאיון עם המשמר שי פרקש בנושא שחזור ושימור ציורי קיר. סרטון זה הינו חלק מפרויקט Cell Aviv מיזם תיירותי סלולרי בעיר תל אביב. מסלול 'שרונה' הונגש לטובת הציבור על ידי תלמידי עמל שבח מופת תל אביב ותלמידי בית ספר "און" לחינוך מיוחד,בהובלת רפאלה בלס וענת גולדשטיין. מראיין: אמיל שניידרמן

# data[].attributes.headline
פדלט לתפארת!!!!

# data[].attributes.subject
פדלט לתפארת!!!!

# data[].attributes.body
סיכום אלעד

# data[].attributes.headline
סדנה של שי פרקש המלמד כיצד לשמר ציורי קיר

# data[].attributes.subject
סדנה של שי פרקש המלמד כיצד לשמר ציורי קיר

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אורבניקה - התעוררות עירונית Urbanica - Urban Awakening

# data[].attributes.attachment_link.title
סדנה ציורי קיר מקוה ישראל אוגוסט 09

# data[].attributes.attachment_link.description
שי פרקש מעדכן על סדנה בנושא שימור ציורי קיר.

# data[].attributes.headline
שי פרקש - שימור ציורי קיר בשרונה, דוח תיעוד

# data[].attributes.subject
שי פרקש - שימור ציורי קיר בשרונה, דוח תיעוד

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אורבניקה - התעוררות עירונית Urbanica - Urban Awakening

# data[].attributes.attachment_link.title
שי פרקש Sarona Wineries Wall Paintings Report - פברואר 2009

# data[].attributes.attachment_link.description
מצגת על שיחזור ושימור ציורי קיר במבני היקב בשרונה

# data[].attributes.headline
פיתוח טכנלוגי ישראלי חדש מצלמת 360 קומפקטית

# data[].attributes.subject
פיתוח טכנלוגי ישראלי חדש מצלמת 360 קומפקטית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בתערוכת CES שהתקיימה בלאס וגאס בתחילת החודש זכתה מצלמת VUZE בפרס "Last Gadget Standing". המצלמה, שפותחה ע"י החברה הישראלית HumanEyes Technologies, מצלמת ב-360 מעלות ותלת ממד, ומתמחה בעיבוד תמונה וראיית מחשב.

מדובר במצלמה ראשונה מסוגה שמיועדת לשוק מוצרי האלקטרוניקה הביתי ולא לזה המקצועי, ובהתאם, כשתצא לשוק מחירה אמור להיות נמוך מ-1,000 דולר. לדברי שחר בן נון, מנכ"ל החברה, המצלמה זכתה להתעניינות רבה מצד יצרנים גדולים בעולם במהלך התערוכה.

VUZE מאפשרת לכל משתמש ביתי לצלם ולצפות בתוכן וידיאו ב-360 מעלות ובתלת ממד, ללא צורך בציוד יקר נוסף. בתוצר הצילום ניתן לצפות באמצעות משקפי תלת ממד מכל סוג או באמצעות הטענת הקובץ לנגן תלת ממד ביוטיוב, או לכל נגן תלת ממד אחר. המצלמה מצלמת גם דו ממד, והמשתמש יכול לבחור את הטכניקה המועדפת עליו. VUZE מורכבת למעשה מ-8 מצלמות HD שמצלמות בצורה היקפית ו"תופרות" את קבצי הווידיאו שלהן לקובץ היקפי אחד, באיכות K4, באמצעות תוכנה שפועלת באופן דומה לתהליך שבו המוח מעבד את הגירוי הוויזואלי שמתקבל מהעין. עיבוד התמונה נעשה כמעט באופן מידי: עיבוד דקה של חומר מצולם אורך כדקה. המצלמה תשווק יחד עם משקפי תלת ממד, תוכנת עריכה שנקראת "סטודיו" ומוט סלפי שהופך לחצובה קטנה, שהחברה רשמה עליו פטנט. ניתן לשלוט במצלמה גם באמצעות אפליקציית אנדרואיד או iOS, באמצעותה יכול המשתמש לראות מה מצולם בכל אחת מ-8 המצלמות ולבחור מה לערוך ומה למחוק. להערכת החברה, שוק מוצרי התלת ממד הבידוריים צפוי לצמוח להיקף של 74 מיליארד דולר עד שנת 2020, ופלח מוצרי המציאות הווירטואלית צפוי לצמוח בתוכו באותה תקופה ל-30 מיליארד דולר. מנועי הצמיחה של התחום הזה יהיו, בין השאר, משחקים חדשים, שידורי ספורט בתלת ממד, שידורי הופעות של אמנים מובילים, תחום החינוך ותחום הרפואה. (הדמיית ניתוחים, ניתוחים באמצעות רובוטים, טיפול בפחדים, ותרגול טכניקות שונות). מייסד החברה הוא פרופ' שמואל פלג מהאונ' העברית בירושלים, והיו"ר הוא בני לנדא, מייסד אינדיגו. מטה החברה נמצא באונ' העברית בירושלים.

# data[].attributes.attachment_link.title
VUZE: מצלמת התלת-ממד הישראלית שהרשימה ב-CES

# data[].attributes.attachment_link.description
בתערוכת CES שהתקיימה בלאס וגאס בתחילת החודש זכתה מצלמת VUZE בפרס "Last Gadget Standing". המצלמה, שפותחה ע"י החברה הישראלית HumanEyes Technologies, מצלמת ב-360 מעלות ותלת ממד, ומתמחה בעיבוד תמונה וראיית מחשב. מדובר במצלמה ראשונה מסוגה שמיועדת לשוק מוצרי האלקטרוניקה הביתי ולא לזה המקצועי, ובהתאם, כשתצא לשוק מחירה אמור להיות נמוך מ-1,000 דולר.

# data[].attributes.headline
מלחמות אבודות יאשה קדמי

# data[].attributes.subject
מלחמות אבודות יאשה קדמי

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
סיפור מאבקם ועלייתם ארצה של יהודי בריה

# data[].attributes.attachment_link.title
מטר - מלחמות אבודות - יעקב (יאשה) קדמי

# data[].attributes.attachment_link.description
סיפור מאבקם ועלייתם ארצה של יהודי בריה

# data[].attributes.headline
עם שי פרקש בסיור השלמה!

# data[].attributes.subject
עם שי פרקש בסיור השלמה!

# data[].attributes.headline
שאלות לערי ווליש

# data[].attributes.subject
שאלות לערי ווליש

# data[].attributes.body
מדוע המשכת בתחום העיסוק הדומה לתחום של אביך ? מי הורה על הדפסת הבולים ? כמה זמן לקח להדפיס אותם באותה תקופה ? מי היווה השראה לבולים ? מה גרם לו ליצר אותם באותה צורה ? במה הסיגנון שלהם שונה מסיגנון בולים במדינות אחרות ? והאם השוני היה מכוון ? איך אביך הרגיש בנוגע לעבודה ? האם הוא אהב אותה ? האם הוא התמסר ?

# data[].attributes.headline
התפשטות הנאציזם בקרב הטמפלרים, חביב כנען

# data[].attributes.subject
התפשטות הנאציזם בקרב הטמפלרים, חביב כנען

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סקירה מקיפה זו היא ראשונה בסדרת מאמרי תגובה למאמר השקר הגס המוצג בתעמולה הפלסטינאית כי 'האין הפלסטינים נושאים באחריות ממש כמו מנהיגם חאג' אמין אל-חוסייני, ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השניה?' המופיע באתר ההסברה הפלסטיני 'פלסטין זכורה'. לרוע המזל, משמעות השאלה הזו בשביל העם הפלסטיני היא שעליו לשלם את מחיר שיתוף הפעולה של אדם בודד עם הנאצים!... אי אפשר שאומה שלמה תשלם את מחיר בחירתם של מעטים..." דורש מענה מעמיק לאלה מבינינו שחושבים כי יש שמץ של אמת בגיבובי המילים הנערמות בפסבדו של יושרה אינטלקטואלית. מרבית אנשי ההסברה למען ישראל משתמשים בדמות בודדת, חאג' אמין אל חוסייני, על מנת להציג את המעורבות של ערביי א"י בשואה. מאמר זה לא יעסוק במופתי של ירושלים " אלא יתמקד אך ורק בערביי א"י ובמגעיהם עם הגרמנים בארץ, במטרה להביא לתודעה הציבורית עובדות היסטוריות שנשתכחו במרוצת הדורות. פרק ראשון יעסוק בהתפשטות הנאציזם בארץ ובחשיפת הערבים לאידיאולוגיה לאומית טוטליטרית זו ובמגעיהם עמה. פרק שני יתמקד בערביי א"י ובשפעת הנאציזם בקרבם. שיתוף פעולה בין הנאצים לערבים יפורט בהמשך. חלק זה של המאמר יפריך את טענת 'פלסטין זכורה', אתר ההסברה הפלסטיני, ויחשוף את מעללי הערבים כאן בארץ בשנות ה-30.

חביב כנען - עדות שנשכחה או הושכחה

מאמר זה מתבסס על ממצאי חביב כנען, סופר ועיתונאי פורה וחתן פרס סוקולוב לשנת 1978. כנען שירת במשטרת המנדט ונחשף לחומרים מסווגים שאותם הציג בספרו 'הגיס החמישי'. חומרים אלה מחזקים את ההאשמות כלפי ערביי א"י במוערבות עם הנאציזם. חביב כנען חיבר ספרים רבים בנושא הנאציזם והערבים בארץ, כנראה רובם נשכחו ואולי הושכחו. מן הראוי להנציחם בתודעת הציבור בארץ.

-----------------------------------------

ראשית התפשטות הנאציזם בארץ ע"י הגרמנים והטמפלרים והמגעים עם ערביי א"י (1933 - 1939)

1. עימותים בין היהודים לגרמנים בא"י (1933 - 1934)

2. גרמנים וערבים באגודת הנוצרים הצעירים בירושלים

3. ביקורו של מוסליי (1934)

4. "הכנסייה השלישית" בגרמניה וחינוך הדור הצעיר

5. התפשטות הנאציזם והקצנתו בקרב הצעירים הגרמנים והטמפלרים בארץ

6. היחסים בין הגרמנים לבריטים בא"י

7. כניסתו של טים וורסט למפלגה והדחתו של ד"ר וולף

8. ארגון העבודה הנאצי - שיפורים בתנאי הכלכלה בחיי הגרמנים בארץ

9. גאוות הגרמנים בא"י בנאציזם בעקבות החזרת חבל הסאר

10. הגיס החמישי

11. הישוב הגרמני לקראת המרד הערבי, מאורעות תרצ"ו (1936) ובמהלך המרד

12. הישוב הגרמני במהלך המרד הערבי (1937)

13. הישוב הגרמני במהלך המרד הערבי (1938)

14. הישוב הגרמני במהלך המרד הערבי (1939, תרצ"ט)

המפלגה הנאצית בא"י נוסדה ע"י קארל רוף, יליד חיפה שלמד בשנות השלושים בגרמניה. ב-1932 נכנס רוף למפלגה הנאציונאל-סוציאליסטית ומונה להיות Landesvertrauensmann (איש האימונים הארצי) של המפלגה בא"י. הוא פעל תחת ה- Aussenamt (משרד החוץ) של המפלגה בהמבורג. מתוקף תפקידו היה מקבל שפע של חומר התעמולה הנאצי שנשלח לארץ מגרמניה. ושם הודגש כי בקרוב שלטון גרמניה יעבור לידי אדולף היטלר. בין היתר, הובהר שבראשותו של היטלר יהודק הקשר בין המולדת לבין הפזורה הגרמנית. רוף נתבקש לדווח על היחסים בין הגרמנים בא"י לתנועה הנאצית בגרמניה ולבדוק אם ניתן להקים תאי מפלגה בא"י. בארץ מנה הישוב הגרמני 1500 טמפלרים, 400 לותרנים וכ-150 קתולים. רוף הסביר כי הגרמנים בא"י מתייחסים בהסתייגות כלפי היטלר בגלל היותו אוסטרי וכלפי האידיאולוגיה הנאצית בכלל ולכן למרות מאמציו הרבים לא הצליח רוף לבצע גיוס מזורז למפלגה הנאצית בא"י. בינואר 1933 נולד "הרייך השלישי", אך ראשות הממשלה בידי היטלר לא נתקבלה באהדה בקרב הישוב הגרמני בארץ. הם הביעו חרדה בנוגע לקשרי הכלכלה בינם לבין היהודים העלולים להשתבש. במרץ 1933 נערכו הטקסים המסורתיים של העדה הגרמנית לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה בצורה חדשה לגמרי; הם הפכו להפגנות לאומניות מובהקות והובעה התקווה לחידוש עוצמתה של גרמניה. העלמה הרטה וילאנד הרצתה על 'דנציג והמזרח הגרמני', כנושא ראשון לשרשרת הרצאות על הנאציונאליזם המתחדש. הרצאתה התקיימה באולם 'קפה לורנץ', בדרך יפו-ת"א. שבוע לאחר מכן הריעו גרמנים רבים לצַו הנשיא הינדנבורג שהועבר לקונסוליה הכללית בירושלים ולקונסוליה ביפו. הן נצטוו להניף את דגל צלב-הקרס - דגל המפלגה הנאצית - לצדו של הדגל השחור-לבן-אדום שייצג את הריפובליקה הגרמנית. בני הישוב הגרמני בארץ נהרו לחזות בטקס הנפת הדגל הגרמני החדש שנערך בשתי הקונסוליות הגרמניות בארץ. מיד לאחר ההנפה פנו יהודים רבים אל הקונסול הגרמני ביפו, טים וורטס, בבקשה להסיר את הדגל הנאצי מהקונסוליה בטענה ש-80 אלף יהודי ת"א אינם רואים זאת בעין יפה, והבהירו לו כי הדבר יוביל להפגנות ולמחאות. מרבית היהודים שפנו לקונסול היו סוחרים ותיקים וכנראה הייתה סיבה טובה לגרמנים בארץ לחשוש לשיבושים בקשרי הכלכלה האמיצים עם היהודים. הקונסול הגרמני השיב שהוא "מקבל הוראות מממשלתי בלבד ואותן יבצע בשלמות". הדגל הנאצי לא הורד מבעד לחלון הקונסוליה ביפו אך פנייה דומה לקונסול הכללי של גרמניה בירושלים נשקלה בכובד ראש על ידי הקונסול וע"י זקני העדה. הקונסול הכללי, ד"ר היינריך וולף, היה נשוי ליהודייה. יתר על כן 60% מתושבי העיר היו יהודים, לכן אחדים מזקני העדה בירושלים שיגרו מברק לנשיא הינדנבורג להורות לקונסולים לבטל את ביצוע ההוראה בדבר הנפת הגדל הנאצי. במברק נאמר: "כדי שבקשתנו לא תובן שלא כהלכה הננו מסכימים בכל לבנו לדגל השחור-לבן-אדום, שהרי רבים מאתנו לחמו בצלו למען המולדת הגרמנית; עם זאת חייבים אנו להצביע בצער על העובדה, שמראה דגל צלב-הקרס מעורר את תשומת לבם של היהודים לתת אמון בידיעות האחרונות, במוגזמות מאוד, בדבר מעשי אלימות שנעשו כנגד יהודי גרמניה". תשובה גרמנית למברק לא הגיעה, מנגד עמדת וולף בפרשת הדגל והיותו נשוי ליהודייה חרצו את הקריירה המדינית שלו. הוא הודח מתפקידו מתוך רצון עז להחליפו בנאצי. ואמנם, המטרה הייתה לטהר את משרדי הקונסוליה בהחלפת עובדים בני הדור הישן בנאמני המפלגה הנאצית. ב-18 במרץ הוחלט להניף את הדגל הנאצי מעל בניין הקונסוליה הכללית בירושלים. משלא נמצא בהישג יד, הובהל הדגל מביתו של קורנליוס שווארץ, ממלא המקום המרכזי העתידי בתנועה הנאצית בא"י. למחרת 'נתברך' ד"ר וולף בדגל נאצי. דגל צלב הקרס נרקם ע"י החניכים הערבים של בית היתומים שנלר בירושלים והובא לקונסוליה ע"י מנהלת בית היתומים, הגב' מאריה שנלר. וולף הואשם ע"י הנאצים שהורה בזדון להניף דגלים קטנים, להצניעם מעיני היהודים וכן נישואיו ליהודייה שוב הועלו על הפרק. בדו"ח ששוגר לגרמניה בנוגע לפרשה נאמר:

רצוי שידעו בארגון החוץ של המפלגה כי הקונסול הכללי בירושלים, היינריך וולף, נשוי לאשה ממוצא שמי, וקיים חשד סביר שמחמת נישואיו אלה אין הוא מסוגל לטפל כראוי בעניינים הגרמניים ובראש וראשונה בייצוג ממשלתנו הנאציונאל-סוציאליסטית. חדש זה התחזק לאחרונה, כאשר נוגע כי אשתו מרבה לבקר אצל קרוביה בעיר היהודית הטהורה ת"א... כן נודע לנו כי למן שובה של הגב' וולף מביקור בגרמניה היא לועגת באזני האנגלים לרייך השלישי. אנו בטוחים כי כך היא נוהגת גם בחברה יהודית

לבד מהחשש מפגיעה כלכלית ביחסים בין היהודים לגרמנים בארץ חששו גם מנקמה יהודית לפיכך הזדהו עם החרם שהוטל עליהם. בקרב היישוב הגרמני עקבו במתיחות אחר תגובות הישוב היהודי למתרחש בגרמניה. וכן בעקבות רדיפות היהודים בגרמניה בניסיונות להצר את צעדיהם כאן ולפגוע בהם, חששו מתגובה יהודית כלפיהם. בעיתון ' דה וארטה' מה-15 באפריל 1933 הובלטו חששותיהם ועוד צוין בעיתון זה כי היהודים בא"י אינם עוינים כלפי הגרמנים, "אף על פי שהתעמולה האנטי-גרמנית בעיתונות העולם יוצרת רגשות אנטי-גרמניים ואף איומים של חרם אינם חסרים. בכל זאת נשארה יד המתונים על העליונה, ופרט למקרים בודדים וחסרי ערך לא הופרו היחסים הטובים בין שתי העדות". בעיתון הובעה תקווה שעם "התבהרות המצב בגרמניה והתקדמות ההרגעה ברגשות, ייעלמו גם שרידי המתיחות, הניכרים זעיר פה זעיר שם". בעותה עת, הלל העיתון 'דה וארטה' את החרם שהוכרז ע"י הנאצים על יהודי גרמניה. בביטאון בגיליון מה-15 באפריל 1933 נכתב:

בשבועות האחרונים פירסמו עתוני חוץ-לארץ שגרמניה החדשה מבצעת עינויי-דמים ומעשי-זוועה ביהודים החיים בגבולותיה. תעמולת-הסתה זו הגיעה לשיעורים המזכירים את הכזבים על זוועות הגרמנים בחדשים הראשונים של מלחמת-העולם [הראשונה]. אנו משוכנעים שכל קוראי עתוננו ישפטו ידיעות אלה כראוי ויתיחסו אליהן כאל כזבים מבישים. עם-זאת הננו רואים חובה לעצמנו לחזור ולהדגיש שבגרמניה שוררים שקט וסדר וכל אדם, ללא יוצא מן הכלל, רשאי לחיות שם בשלווה ובביטחון. כידוע בלא ספק לקוראינו מן הקריאה בעיתונות היומית, נתקיים באווירה של משמעת ובסדר מוחלט מבצע-ההגנה מפני תעמולת ההסתה, אשר התבטא ב-1 באפריל בחרם מאורגן נגד חנויות היהודים. חנויות שסירבו להיסגר, לא ניזוקו. משמרות המפלגה הנאצית שהועמדו בפתח החנויות לא מנעו איש מלהיכנס לחנויות אלה; הן רק הצביעו על כך שאלו הן חנויות יהודיות שהוחלט להחרימן, מפני הסיבות הנזכרות לעיל. החרם, שהיה מלווה הסברים מתאימים מצד השלטונות, השיג מטרות חיוביות ביחס לתעמולת-ההסתה בחוץ-לארץ, והוא הוגבל ליום אחד בלבד, ל-1 באפריל

ביטאון הטמפלרים ניצל את ההזדמנות להחדיר לתודעה חלקים מהתעמולה הנאצית נגד יהודים ע"י ציטטות כלהלן:

ובצורה מעודנת נרמזה הזהות בין יהודים לקומוניסטים ובצורה תמימה, כביכול, סיפרו כי החרם בגרמניה נוצל בחו"ל לשם פעולות מחאה מצד הקומוניסטים דווקא. במרץ 1933 הקים רוף בשרונה וביפו את הסניפים הראשונים של המפלגה הנאצית. בראש הסניפים מינה רוף את סם הופמן (מספר מפלגה 1636167) בשרונה ואת קורנליוס שוורץ (מספר מפלגה 1587418) ביפו. שוורץ ירש את תפקידו של רוף כאיש האמונים והפך לרוח החיה של המפלגה הנאצית בא"י ושהה בארץ עד פרוץ מלח"ע השנייה. חביב כנען מספר:

ב-3 בספטמבר 1939, כאשר עצרנו את התושבים הגרמנים של ירושלים, הכריז אחד מהם בנימה של גאווה, בתשובה לשאלתי היכן שוורץ: 'הוא ב'פאטרלאנד', אבל בקרוב ישוב שגאולייטר של פלשתינה. בין החומר הארכיוני שנתגלע בישראל, נמצא גם ה'קוריקולום-ויטא' של קורנליוס שוורץ, שחובר על-ידיו בשביל הממונים עליו: 'נולדתי ב-1878 בקורנטאל... עד גיל תשע למדתי בבית-ספר ריאלי... הורי נִמנו עם העדה הטמפלרית, השואפת להקים ממלכת ה' עלי אדמות. משחר נעורי ניצבתי במרכז המאבק הרוחני... במלחמת העולם נפלתי בשבי, ובמשך חמש שנים ניצלתי את הזמן כדי להשתלם, קראתי את עבודותיו של סטוארט צ'מברליין, עסקתי בשאלות גזע, פילוסופליה ודת. מלבד זאת למדתי אנגלית, צרפתית וערבית... בהתאם לחינוכי ולהשקפותי, עסקתי במיוחד בשאלות דתיות וכך הגעתי ללימודי פילוסופיה. בתחום זה קראתי במיוחד את כתבי אפלטון, קאנט, פיכטה. עם-זאת עלי להדגיש כי עדיין אני רואה בישו, כפי שאני מבינו, את ההתגלמות של הנשגב ביותר... נמשכתי אל התנועה מתוך שכנוע עמוק כי הפיהרר הוא האיש הנשלח ע"י האל בתקופתנו-אנו... מתוך הכרה זו ביקשתי לפעול בקרב הגרמנים כאן [בא"י] ואספתי סביבי חבורה קטנה. (הגיס החמישי, עמ' 29).

ניתן לראות שמטרתה העיקרית של העדה הטמפלרית הייתה ליצור ממלכת ה' עלי אדמות. לדעת שוורץ רעיון הדת הטמפלרית היה תגובה לכישלון המהפכה הגרמנית משנת 1848 והתגלותו של היטלר באה בעקבות "נעיצת הסכין בגב האומה" בשנת 1918. יחסי הבריטים כלפי היהודים בא"י מתוארים במכתבי שוורץ למוסדות המפלגה בגרמניה. לדבריו, " האנגלים מכבדים את היטלר כיוון שהנמיך את קומת היהודים תוך עשרים וארבע שעות, דבר שהאנגלים לא הצליחו לעשות במשך שנים רבות, בגלל אותה פיסת נייר ששמה הצהרת בלפור..."

ב-14 במרץ 1933 הודיעה שר החוץ, הבארון פון נויראט, לד"ר וולף על החלטת הנשיא הינדנבורג להניף את דגל צלב-הקרס בכל מקום בצד הדגל הישן. למחרת תושב ת"א, ליאו גנון, העביר לוולף את מכתב המחאה הראשון אשר בו הובעה התנגדות חריפה לרדיפות היהודים בגרמניה. כתוצאה מכך וולף הורה לקונסול ביפו להזמין את גנון ולהכחיש את השמועות. במפגש בין השניים הטעים הקונסול באוזני גנון שאם יהודי גרמניה יגלו נאמנות כלפי ממשלת היטלר, לא יאונה להם רע. באמצע חודש מרץ כוסו קירות הקונסוליה הגרמנית בירושלים בכרוזי מחאה נגד מעשי הנאצים בגרמניה ע"י צעירים יהודים. המעשה הוגדר ע"י הקונסוליה כ"מלאכה של קומוניסטים" וניסיון ההורדה של דגל צלב הקרס מן התורן תואר כניסיונם של "קומוניסטים" לתלות את הדגל האדום במקום הדגל הגרמני החדש. גם הפגנת הנוער היהודי ביפו נגד הדגל תוארה כניסיונם של ה"קומוניסטים" להניף את דגלם. בחוגים היהודים החלו לתבוע החרמת סחורות גרמניות ותוצרת גרמנית. סרטים גרמנים הוחרמו וכן הושמעו דעות בקרב היהודים להחרים גם את הגרמנים בא"י מפאת זיקתם לשלטון הנאצי. כתוצאה מכך ראשי העדה הטמפלרית יצאו בקריאה לבני עדתם "לנהוג בהתאפקות ולמנוע את ניתוק הקשרים". הגרמנים בארץ חששו מפני התוצאות העלולות להיגרם מאסיפות המחאה הגדולות שנתארגנו בירושלים, בת"א ובחיפה נגד רדיפות היהודים בגרמניה. החששות מפני הכרזת חרם עליהם גברו, ובמיוחד אנשי העסקים חרדו מההתפתחויות הנ"ל. הסוחרים הגרמנים שחששו מפגיעה כלכלית בארץ, שיגרו מברקים למפעלים כלכליים בגרמניה כדי שישפיעו על הממשלה להפסיק את החרם על היהודים. המברקים אלה, כולם נוסחו בנוסח אחיד: הייצוא הגרמני עלול להיפגע קשה בגלל חרום ממושך; מתחריה המסחריים של גרמניה ינצלו את ההזדמנות כדי לבנות קשרים עסקיים על חשבון הקשרים של הגרמנים. בדיווחו של ד"ר וולף הובעו תחושותיהם של בני הישוב הגרמני כי "הידיעה שהחרם בגרמניה הופסק אחרי יום אחד" נתקבלה ברגשי הקלה. למרות זאת הקונסול הכללי התרעם על העיתונות העברית בא"י והביע זעמו עליה. התרעמותו נבעה מהעיתונות בא"י "המסרבת לפעול להרגעת הרוחות ואינה מפרסמת הכחשה של גורמים גרמניים נטרליים בנוגע לידיעות הכוזבות על המתרחש בגרמניה". להבדיל מזקני הטמפלרים שניסו לפלס דרכם בין נאמנות לרייך הנאצי לבין שמירה על האינטרסים הכלכליים בא"י, הושפעו צעירי הישוב הטמפלרי מהתעמולה הנאצית בא"י. על דפי העיתון 'די וארטה' הובע מעשה שריפת הספרים של סופרים יהודים בשוקי גרמניה. ב-30 באפריל נוספה ביקורתו של אוטו באומרט על 'מלחמת היהודים' של ליאון פויכטוואנגר. בביקורת נאמר:

פויכטוואנגר הוא יהודי, בעל נתינות גרמנית ונושא נאומי הסתה נגד גרמנים בבלגיה ובהולנד... הוא רואה בכל הגרמנים שדים מגוחכים. הוא עושה שפטים בנסיכים, במיניסטרים, בדיפלומטים, כדרך שעושה זאת אמיל לודוויג בספרי ההיסטוריה הפליטוניסטיים שלו (הגיס החמישי, עמ' 31).

ב-15 במאי 1933 פרסם העיתון 'די וארטה' את קריאתו של אדולף היטלר:

באותו גיליון העריכו את צַו הגירוש שהוציאה ממשלת המנדט בא"י נגד 146 יהודים מפולין ומרומניה שנכנסו ארצה באשרות תיירים, בתקווה להשתקע בה. לאחר התייעצויות קדחתניות התקבל ב-1933 הנאצי, קוו הגלייכשאלטונג ע"י בני העדה הטמפלרית. מטרת הגעתו הייתה להתבטא בגיוס העם כולו לשם ליכוד במקום בפיצול; בוויתור על חופש הפרט תמורת חופש הכלל; בחיסול האופוזיציה והעמדת העיתונות, התעשיה, הגופים הכלכליים, ארגוני הפקידים, אגודות הספורט, האיגודים המקצועיים, הכנסיות הנוצריות, לרשות התנועה הלאומית (קרי המפלגה הנאצית), התובעת מכל בני העם הגרמני נכונות לכל קורבן. בהצהרה פומבית על הגלייכשאלטונג נאמר:

הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הישוב הגרמני בא"י בה הטמפלרים השתתפו בחגיגות האחד במאי, הידוע כ"היום העבודה הגרמני" החל מ-1933. לכבוד החג נערכו קבלות פנים בקונסוליות של ירושלים ויפו והוכרז שבתון. עפ"י תיאורו של חביב כנען " הנאציזאציה של העדה הטמפלרית הייתה במלוא היקפה". תסיסה ניכרת בקרב הטמפלרים התעוררה גם העקבות הקמת "עדת המאמינים של הנוצרים הגרמנים" בגרמניה שהייתה נתונה להשפעה הנאצית; נשמעו קולות שעל הטמפלרים להצטרף לארגון החדש "דת והעתיד" ולסיים את פרשת הספראטיזם הכיתתי. הייתה גם מודעות גבוהה בקרב הטמפלרים בא"י לוויכוחים שהתנהלו בגרמניה על הקמת "הכנסיה השלישית". כנסייה זו אמורה הייתה לשאוב את השראתה מן הנאציזם ללא כל הזדהות עם הקתולים או הזדהות עם הפרוטסטנטים. ב-16 ביוני 1933 ניצל 'וארטה' את רצח ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ד"ר חיים ארלוזורוב, לגינוי העליה היהודית "המביאה לידי מעשים מבעיתים, רצח פוליטי, שנאה מפלגתית ולמלחמת מעמדות". התהליכים הללו והמשך נישולה של יהדות גרמניה מכל עמדותיה החמירו את הרגשות האנטי-גרמניים בקרב היהודים בארץ. כתוצאה מכך החרימו אלה האחרונים תוצרת גרמנית, הזמנות לבתי עסק גרמניים בוטלו ונמנעו משימוש באניות גרמניות. היהודים חדלו לאכול לחם גרמני והמאפיות הגרמניות נאלצו לצמצם את תפוקתן. גם גן הפרחים של וילהלמה ומשקי החלב של בית-לחם וואלדהיים נפגעו קשה מהחרם. בתגובה לחרם הקשה הזכיר "די וארטה" ליהודים שאל להם לשכוח כי גרמניה עדיין הלקוח השני בגדלו לתוצרת היהודים בא"י. בעיתון נאמר:

אזהרה זו לא הרתיעה את הישוב העברי והמלחמה בנאציזם בא"י הלכה והעמיקה. ב-4 במאי 1933 העלו היהודים את הדגל הכחול-לבן על תורן הקונסוליה הגרמנית בירושלים ולאחר מספר ימים כיסו את כתלי הקונסוליה בכתובות אנטי-נאציות. ב-13 לחודש הוטלה פצצת סרחון לתוך אולם קולנוע שהציג סרט מגרמניה. למחרת צעירים יהודים חדרו לגן הקונסוליה הגרמנית ביפו והסירו את שני הדגלים הגרמניים ואת דגל צלב-הקרס לקחו עמם. במהלך חגיגות ל"ג בעומר הבעירו היהודים ספרים ועיתונים בעלי תוכן נאצי. המדורות הללו הובערו במקומות שונים בארץ וזו שהובערה ליד הקונסוליה בירושלים גרמה נזק לשער הבניין. י הודים שקיללו בפומבי את דגל צלב-הקרס, נקנסו ע"י בית-המשפט בקנסות של חצי לא"י עד 3 לא"י. כפועל יוצא מפעולות אלה הופעל לחץ מברלין על העיתונות העברית, להכחיש את הידיעות על רדיפות היהודים בגרמניה. למרות שפע התלונות מצד הקונסול ד"ר וולף כלפי המזכיר הראשי של ממשלת המנדט נגד פרסומים אלה בעתונים השונים ותביעתו להפסקה זמנית של הופעתם, הסתפקה המזכירות הראשית באזהרות לעיתונות. את הוראות משרד החוץ בברלין קיבל ד"ר במסמך 1358 של משרד החוץ. אחת ההוראות עסקה בהפצת ספר שיצא בהוצאת טראכטנברג ובו הוקעה "תעמולת הזוועה" של היהודים נגד גרמניה. ב-10 ביוני 1933 השיב ד"ר וולף למיניסטריון (מסמך 64/33) שיעשה מאמצים למצוא מתווכים העורך הראשי של ה'פלשתיין פוסט', גרשון אגרונסקי בשביל לפרסם את הספר. עם זאת הקונסול הטיל ספק באפשרותו למצוא גישה גם למערכות של 'דואר היום' (עיתון של החלק האזרחי בישוב) ו"חזית העם" (שבועון רביזיוניסטי, בעריכתו של ד"ר אבא אחימאיר). ב-11 ביולי 1933 קבע משרד החוץ בברלין, בחתימת בילוב-שווארץ (מהעובדים הבכירים של המשרד) את שיטת המסע הנגדי ל"תעמולת הזוועה" של היהודים. השיטה נקבעה בתדריך שבו הובעו השקפות גרמניה החדשה על הסוגייה היהודית הוכחשה הידיעה כי יהודים שנושלו מעמדותיהם בגרמניה צפויים גם להשמדה וכן נאמר ששום מהפכה לא תעביר את מתנגדיה לפנסיה. לדברי כנען נאמר בתדריך: מאז 1918 הזדהתה היהדות עם אותה שכבה שנגדה לוחמת המהפכה הלאומית; דוחקים את רגלי היהודים לא בגלל היותם יהודים, אלא בגלל היותם חלק מן המעמד השליט, שנהפך לסמל של המנטאליות ההרסנית, הנרדפת עכשיו ע"י הממשלה הלאומית, הן אצל יהודים והן אצל לא-יהודים. עפ"י התדריך נראה כי לפני עליית הנאצים לשלטון הייתה קיימת שנאה עזה כלפי היהודים ללא קשר לתורת הגזע אלא מחמת השפעתם הרבה בגרמניה. בנוסף הובהר גם חוסר השורשיות של היהודים היווה איום, לכן יש להלום ביהודים, במהירות, בלי סוף וללא רחמים על מנת להשמיד את חיידקי המנטליות המסוכנת, לבל יפלשו לעולמה הרוחני של גרמניה החדשה. עפ"י בהמשך לדבריו של כנען נאמר בתדריך:

בקיץ 1933 חלה עלייה במספר חברי המפלגה הנאצית בא"י. מספרם הגיע ל-42 וחלה עלייה ניכרת בקצב ההצטרפות. בין החברים החדשים במפלגה נִמנו, אוסוואלד קנול (מס' 1636169), ארנולד אפינגר (מס' 1587707), אויגן פאבר (מס' 1549757), ד"ר אוגן קוך (מס' 261910), אדמונד גראזה (מס' 6990876), פרידריך באלדנהופר (מס' 3902149), קורט אברלא (מס' 3722459), אוואלד גלנק (מס' 1751034). בין חלוצי הגרמנים בא"י שנכנסו ל"חזית העבודה הגרמנית" (ארגון חוץ-לארץ) היה המורה אריך הרמאן (חבר מפלגה מס' 3848291). במהלך 1933 החלה המפלגה הנאצית בא"י לפעול בקרב הערבים. אף על פי שטענו בני העדה הגרמנית בא"י שהם שומרים על נטרליות בסכסוף המדיני ערבי-יהודי, שאפו הנאצים המקומיים לכלול בפעולתם גם את הלאומנים הערבים, בתקווה שבעתיד ישתמשו בהם לפעולות נגד יהודים ונגד השלטון הבריטי. לשם כך נהגו להיפגש עם משכילים ערבים צעירים בשביל לספר להם על ה"רייך" החדש ושאיפותיו ועל הידידות הנרחשת לעם הערבי מצד הפיהרר. בעקבות המלצת הטמפלרים פנה הקירכנראט (יועץ-הכנסיה), ד.אייזנברג מברלין, אל מיניסטריון החוץ הגרמני וביקש לערוך קבלת-פנים חמה לבן העדה האוואנגלית בירושלים, אליאס חדאד, חניך מוסד שנלר ומורה שם. באותה המלצה נאמר "חדאד אוהב את גרמניה והוא נאמן לה ומסרב להתפתות ע"י הבריטים לשרת אותם. במושבות ובשכונות העירוניות של הגרמנים הופיעו תיירים מגרמניה ובישרו לאחיהם שהמולדת מתעוררת מתרדמתה תחת שלטונו של אדולף היטלר. מרבית התיירים היו תועמלנים נאציים שבאו להגיש עזרה בארגונם של תאי המפלגה ולהדריך את החברים בה כיצד לטפל בגרמנים המסרבים להכיר במרותה של המפלגה הנאצית. אלה שסירבו היו מעטים שסבלו מחרם חברתי; משקיהם הושחטו; שכיניהם ביזו אותם; אבנים יודו בחלוניהם ע"י אלמונים; התנכרותם של ילדים כלפי הוריהם. גם סוכני גסטפו בארץ שהוסוו כפקידים קונסולריים איימו על הסרבנים כי יינקטו אמצעים נגד קרוביהם בגרמניה אם סירובם ימשך. פעילי התנועה הנאצית בא"י הצטיידו בתעודות עתונים כאשר הבריטים עקבו אחר מעשיהם. כך נהפך לודוויג בוכהאלטר (מס' 1751392), מנהיג סניף המפלגה הנאצית בירושלים, לסופר ה- Deutsche Rundschau . ב-2 באוקטובר 1933 נערכה מסיבה בבית הקונסוליה הגרמנית ביפו לרגל יום הולדתו ה-86. באירוע זה השתתפו המתיישבים מיופו, שרונה ווילהלמה. באותו אירוע הכריז ד"ר היינריך וולף:

הנאספים קמו על רגליהם והשיבו פה אחד "הייל היטלר! הייל,הייל,הייל!". הקונסול הגרמני מיפו, טים וורסט הדגיש בנאום פתיחתו את חשיבותו של היטלר. הוא הבליט שקיים "שילוב גורלי שאיפשר לנשיא הנערץ למצוא באדולף היטלר את האיש הנכון במקום הנכון". אמירתו אושרה ע"י שלוש קריאות רמות של "הוך". אסיפות הסברה גרמנית נערכו בשפע ונטלו חלק נכבד בחיי הגרמנים בארץ. בין האספות הללו נערכה אספה ב-14 באוקטובר 1933 במועדון הספורט של יפו-שרונה בהנחייתו של ד"ר הופמן (חבר מפלגה, מספר 3445375). המונים מלאו את המועדון כדי לשמוע הרצאה מפי הרקטור (מנהל בית-הספר) אהמאן על גרמניה החדשה. זה האחרון תיאר את התפתחותה ומטרותיה של המפלגה הנאצית וכן את דרכו של היטלר לראשות ממשלת הרייך. במעמד זה קרא אהמאן לגרמניי א"י להשתלב ללא היסוס במציאות החדשה בעולם הגרמני. העוברים ושבים הופתעו כאשר הושמע שירו של הורסט ווסל, המנון השנאה והרצח, מבעד לאולם המועדון ומאז הושר שירו בכל חגיגה נאצית בארץ הקודש. נאמניו של היטלר שהאזינו בעקביות לדבריו ברדיו התגאו באומץ לבו של מנהיגם בעקבות נאומו המלהיב על סיבות פרישתה של גרמניה מחבר-הלאומים. השתכנעות הטמפלרים כי היטלר שהצליח להחזיר את כבודה של גרמניה, ישיב גם את אושרה, הלכה וגברה. אצל הטמפלרים השתרשה התודעה שהיטלר הנו מציל המולדת. חביב כנען מסביר, "הנה ממש ברגע האחרון מנע את הסכנה של השתלטות בולשביסטית; הוא הציל את המולדת מתוהו-ובוהו; לגרמנים בארצות-חוץ החזיר את הכרת ייעודם כלפי עמם ומולדתם". בסוף 1933 קושטו קירות בתי התושבים הגרמנים בארץ בתמונות של בכירים נאצים לצד תמונתו של היטלר. ביניהם המארשאל הרמאן גרינג, ד"ר יוזף גבלס, וילהלם פריק (שר הפנים). באסיפות שנערכו ניתחו מונחים כגון מדינה טוטליטרית, עקרון המנהיג ותרבות בולשבית. בנובמבר של אותה השנה הגיעה לארץ להשמיע שורת הרצאות על "גרמניה הנאצית", ד"ר איוון מקבול, בירת אפגניסטאן. זה האחרון היה אישיות גרמנית חשובה הרבים הלכו לשמוע את דבריו. זה האחרון הוא קצר הצלחות רבות בעקבות מעמדו. בליל השנה החדשה, 1934 היו גרמני א"י ערוכים בבתיהם לשמוע את דבריו של סגנו של הפיהרר, רודולף הס, שנאם ברדיו אל הגרמנים הגולים ברחבי העולם. למרות התקוות גדולות ועלייה ניכרת בגאוותם הלאומית של גרמנים במהלך השנה הראשונה ל"רייך" ההיטלראי, קוננה דאגה כבדה בליבם של הטמפלרים בא"י. מצבם בארץ הלך והחמיר. סבלים יהודים בחיפה סירבו לעלות לאוניה הגרמנית "סינוס" בעקבות התנוססות דגל צלב הקרס עליה; בליל חג המולד נופצו שמשות בבנין הקונסוליה הגרמנית בירושלים ע"י יהודים; החרם על התוצרת הגרמנית הלך וגבר. כמו כן הלך וגבר גם החשש מפני פגיעות פיסיות ומפני חבלה ברכוש גרמני ע"י המחתרת היהודית. בסופו של דבר סכנות אלו קלות משקל לעומת מצעד ההצלחה של אדולף היטלר. גאוותם של הטמלפרים התבטאה בכך שגרמניה החדשה לא התקופפה מול עולם רקוב "המכור לבולשביקים"; שרשרת השיעבוד המוקף ע"י חוזה ורסיי נשברת חוליה אחר חוליה; חייה הפנימיים טוהרו מהשפעת היהודים וכן האמינו שהרייך יגן על בניו גם בחו"ל. ב-27 לינואר 1934 נערכה בשרונה חגיגה לרגל יום השנה הראשון ללידת הרייך השלישי. האולם קושט בפסוקים מהמצע הנאצי. השתתפו בה כל גרמני יפו ושרונה ולדברי 'די וארטה דס טמפלס' הגיעו לחגיגה רבים מאלה שבשנה הקודמת הסתייגו מן המשטר הנאצי. תוך שנה מאז עלייתו של היטלר לכס השלטון השתלטות הנאצים על נפש תושבי הארץ הגרמנים הייתה טוטאלית שהפיהררים טבעו בגלוי משמעת-ברזל מאחיהם ומילוי פקודות ללא הרהור אחריהן. 7,6

ביטאון המפלגה הנאצית ברייך, "פלקישר באובאבטר", החל להופיע באולם-הקריאה של מועדון אגודת הנוצרים הצעירים בירושלים. הביטאון הופיע בהתאם לתביעת החברים הגרמנים והערבים באגודה זו. בעת ערעורם של חברי האגודה היהודים על כך, התכנסה האגודה לדיון והודיע שלכל קבוצת חברים ניתנת האפשרות לתבוע הבאת עיתון הרצוי לה. זאת בהתאם לתקנון הרשות. כאשר איימו היהודים בפרישה בטענה שלא ייתכן להחזיק במוסד כאיי.מ.סי.איי. עיתון אנטישמי, השיבו חבריה הגרמנים באיום פרישה מצדם. מכובה ומתיחות השתררו בהנהלה אך לפתע ויתרו החברים הגרמנים; ה"פלקישר באובאבטר" נעלם מאולם הקריאה וחזר שלום הבית על כנו באגודת הצעירים הנוצרים בירושלים.

תגובת הגרמנים על ביקורו בא"י הצפוי של מנהיג הפאשיסטים האנגלים, סר אוסוואלד מוסליי היה סימן נוסף לנאציפיקאציה. ידיעה זו העלתה שמחה על פני הסניפים הנאציים. ב-25 באוגוסט 1934 קורנליוס שווארץ כתב אל רוף אם "להודיע על כך למטה בהאמבורג, כדי שנבוא במגע עם מוסליי ונודיע לו כי המפלגה הנאציונאל-סוציאליסטית בארץ-ישראל מוכנה לשרת את רעיונותיו".

עיתון ה'די וארטה דס טמפלס' ניסה לשמור על איזון בין אוהדי הנאציזם לבין אלה שחששו שיענשו על התרחקות בני עדתם מרדכיו של אלוהים. במאי 1934 פירסם הביטאון את התקפתו הנוקשית של קארל מינצנמאי, בן עדת הטמפלרים, על "הכנסייה השלישית" בגרמניה. טענתו הייתה ש"אין לראותה כנוצרית, הואיל והיא מיוסדת על אמונה אינדו-גרמנית, המובילה לעבודת אלילים". 8 טענתו של מינצנמאי הייתה כי 'די וארטה' מגלה אהדה לפרופ' הגאר, ראש "הכנסייה השלישית", והביע את חששו שסופה של העדה הטמפלרית להיבלע בתוך כנסיה זו. מאמרו של מינצנמאי נחתם בהצהרה: "הנני בא להתריע נגד סכנה זו באוזני העדה הטמפלרית, שנוסדה כדי לשמש מאור לנצרות כולה והנה עתה היא נהפכת לכדור משחק בידי נפשות תועות". התרעתו של מינצנמאי לא הניבה פרי. למרות התנגדותם להתפשטות המגיפה הנאצית של טמפלרים מן הדור הקשיש, גברה פעולתם של ראשי המפלגה בארץ בקרב הנוער. כבר בקיץ 1934 היו הארגונים "נוער היטלר" ( Hitlerjugend ), "ברית עלמות גרמניות" ( Bund Deutscher Mädel) ו"בני הנעורים" ( Jungvolk ) בריתות-נוער מסועפות וחזקות בא"י.

קורנליוס שווארץ ואויגן פאבר, המנהיג הארצי של ה"היטלר-יוגנד", החלו במסע הסברה להורים ולנוער בכל הישובים הגרמנים את יסודות תנועות הנוער הנאציות, המופקדות על שמירת טוהר הגזע על הגברת כוחם של המיעוטים בחו"ל. בכל הישובים הגרמנים רישומו של ה- Saar-Appell על ה"היטלר-יוגנד" היה חזק לאין-שיעור. ב-1 במרץ 1935 נכתב בעיתון ה'וארטה דס טמפלס':

ב-1935 ערך מועדון הספורט בשרונה טיול למצרים בחג הפסחא. נציגי המפלגה במצרים קידמו את פניהם במיסדר קצר. בראש מקבלי הפנים עמד הרקטור אמאן שהיה מנהל בית-הספר הגרמני הריאלי בקהיר. על מנת לאפשר לבני הנוער הגרמנים להשתתף ב"פארטיי טאג" בנירנברג נענו הנהלות בתי-הספרהגרמניים לתביעתו של אויגן פאבר, מנהיג ה"היטלר יוגנד" וקיצרו את שנת הלימודים של 1935 בשבוע ימים. בתאריכים שבין ה-17 ל-20 באפריל 1935 השתתפו 200 נערים ונערות בכנס הארצי של ה"היטלר-יוגנד" שנערך ביפו. צעירים אלה הגיעו מכל ישובי הגרמנים בא"י. הנערים הללו הקימו מאהל על חוף הים; על הצעירים הושלטה משמעת ברזל; סיסמת כינוסם של הנוער הגרמני הייתה: "סדר ודייקנות, נאמנות לשירות הכלל, נכונות למלא כל תפקיד ולא רק תפקיד נעים ונאה". לרגל יום הולדתו של הפיהרר הגיעו מאות מבוגרים לחגיגה שנערכה במחנה ב-19 באפריל. לכבוד אירוע חשוב זה נבחרו המאושרים שהותר להם לצאת לכינוס הכללי בברלין של ה"היטלר-יוגנד". למרות כל מאמציו של מנהיג ה"היטלר-יוגנד" בפלשתינה, אויגן פאבר ב-10 באפריל 1935 קיבל זה האחרון מכתב בנימה של זירוז וגינוי מלשכתו של מנהיג הנוער ב"רייך", באלדור פון שיראך. במכתב נאמר:

70 בני ההיטלר-יוגנד זכו לקבלת פנים לבבית כאשר נתקבלו ברייך. הם רואיינו בשידורי הרדיו והם זכו להזדמנות לחיות באווירה נאצית טהורה במשך שבועות אחדים. למרות החוויה חזרו הצעירים בפחי-נפש מכיוון שחלומם העיקרי, להתקבל ע"י הפיהרר, לא נתגשם. היחיד מבין הצמרת הנאצית שכו לפגוש היה מנהיג הנוער הגרמני, באלדור פון שיראך. הצעירים גם התאכזבו משום שלא זכו להשתתף ב"פארטי-טאג" בנירנברג, שבו נתקבלו החוקים האנטי-יהודיים, חוקי הגזע. ב-1936 הוענקו לפעילי ה"היטלר-יוגנד" תעודות מיוחדות בטקסים חגיגיים. 14 לא רק ל"שירות עבודה" ברייך גייסו את בני הנוער הגרמני בא"י, אלא גם לצבא הגרמני. הקונסוליה הגרמנית הכללית בירושלים טיפלה בשקידה בעניין. ילידי 1916,1915,1914 נקראו לדגל ב-13 במרץ 1936. ב-15 באפריל 1936 קיבל קורנליוס שווארץ הוראה מברלין לקראת יום הולדתו של הפיהרר. בהוראה נאמר שבעתיד ישביעו את נושאי התפקידים במפלגה רק ב-20 באפריל (יום הולדתו של היטלר) או ב-1 במאי (חג העבודה הגרמני). מנהיגי המפלגה והקונסול הגרמני יחויבו להשתתף בטקסים קצרים אלו. בטקסים יושבעו האנשים ע"י המנהיג הארצי. נוסחהּ יהיה: "אני נשבע נאמנות בלתי מסויגת לאדולף היטלר. אני נשבע לקיים משמעת ללא תנאי כלפיו וכלפי מנהיגים שאותם הוא ממנה".

5. התפשטות הנאציזם והקצנתו בקרב הצעירים הגרמנים והטמפלרים בארץ

באוקטובר 1934 אוחדו הסניפים בשרונה וביפו. עם איחוד זה התנועה הנאצית בא"י קיבלה תנופה חדשה. בראש הסניף המאוחד עמד סם הופמן וקורנליוס שוורץ, המנהיג הארצי, מונה למנהל המחלקה הכלכלית של המפלגה והועמד בראש מחלקות ההסברה והחינוך של התנועה המאוחדת. התנועה הנאצית ערכה "ערבי חובה" בהם ניצב ליד שולחן המרצה נער מן ה"היטלר-יוגנד", לבוש מדים ובידו דגל צלב-קרס. ב"ערב חובה" שהתקיים ב-7 ביולי 1934 ומוזמניו היו הורים, מורים וידידי החברים, גילה מנהיג ה"היטלר-יוגנד" בארץ, אויגן פאבר, כי הארגון מקיים אימוני שדה שמטרתם להקנות לחברי התנועה משמעת, אחווה, אומץ לב, ציות לפקודה, נאמנות וחוש מילוי חובה. למבוגרים בקהל הכריז פאבר: "אין אנו כופים איש לתמוך בנו, אולם אל יתפלאו מתנגדינו בקרב הגרמנים אם הנוער יחרים אותם בגלל יחסם לתנועה". הזהרתו של פאבר הובנה להורים בנקל. ב-15 באוגוסט 1935 נמתחה ביקרת ע"י 'די וארטה דס טמפלס' על כך שעקרונות תורת הגזע לא הובנו כראוי בישובים הגרמניים בא"י. אמנם בביקורת הוזכרה כי הגרמנים בא"י שמרו במשך עשרות שנים על "טוהר מוחלט", מאז ייסוד ישוביהם, מה שמעיד על נאמנותם מאז ומתמיד לעקרונות הגזע הנאציים, עם זאת הביע 'די וארטה' את צערו שעדיין ניכרים ספקות בקרב גרמנים מסוימים ביחס לתורת הגזע. לטענתם, הספקות נובעים מנימוקים דתיים מוטעים אשר מעוררים את בני העדה להאמין כי ערכי הגזע והאמונה בה' אינם יכולים לעלות בקנה אחד. 'די וארטה' מסביר כי בטעות סוברים שכושי הגון שווה יותר מארי לא הגון. הרי "המציאות מראה לדעת שלא התנהגות האדם קובעת, אלא מוצאו הגזעי". באסיפה של העדה הטמפלרית שהתקיימה ביפו באוקטובר 1935בוטלו כל הספקות בנוגע לזהות בין הנאמנות ליסודות העדה והנאמנות למפלגה הנאצית ע"י הכרזת הבירגרמייסטר גוטהילף וואגנר. הבירגרמייסטר הכריז ש"מטרת הנאציזם זהה לדעתם של בני העדה הטמפלרית בדבר הצורך לחשוב ברוח ממלכת אלוהים. על השאלה, אם מקבלים אנו את הנאציזם, אנו משיבים: כן". בסוף נובמבר 1935 הוקדש מקום נכבד ב'די וארטה דס טמפלס' לסקירת הספר 'יהודים וגרמניה'. ספר זה הופיע במהדורתו השנייה ע"י המכון לחקר היהדות (הוצאת יורשי פראנץ אהר במינכן) ובו הקדמה גדושה בהיגדים מדברי גבלס. ביניהם הופיע ההיגד: "אמנם, ידועות לנו הסיבות שבגללן היו היהודים אסון לעמנו, אך יש לנו האומץ להצביע על חלקם של היהודים בתהליך זה ולקרוא לדבר בשמו". אִמרתו של באלדור פון שיראך: "מי שמשרת את גרמניה, משרת את אלוהים", הובילה לאימוצה ע"י הטמפלרים בחרדת קודש. הטמפלרים נחשפו למילים אלה שיצאו מפי מנהיג הנוער במפגשו עם משלחת ה"היטלר-יוגנד" מא"י. בני העדה חדלו להשתמש בתנ"ך ולא הוסיפו לערוך טקסי נישואין בכנסייה. אלה נערכו ע"י המנהיג הנאצי המקומי. הלה הגיש לבני הזוג טבעת וחתם על מסמך אשר בו כתוב: "בשם העם הגרמני וברוח הדם המשותף לגרמנים, הנני חותם על ברית נישואיכם, בצירוף סמל הנאמנות [הטבעת]". מנהיג המפלגה בא"י, קורנליוס שוורץ שהיה בעל שליטה גמורה על שבעה ישובים של בני עמו, הילך אימים על הציבור הגרמני והורה לרדוף כל מי שלא הלך בתלם. בתיהם של המהססים כוסו בצואה, גרמנים "קשי עורף" מצאו עופותיהם מורעלות ושמשות בתיהם נופצו. בסוף 1935 הגיע מספר חברי המפלגה ל-280. בדצמבר 1935 חלה הקצנה נוספת בתהליך הנאציפיקאציה. הפיהרר בכבודו ובעצמו החל לברך את אנשי העדה. לכבוד חתונת הכסף של גיאורג ווילהלמינה ואגנר מיפו שלח הפיהרר מברק ברכה אישי. בעקבות פעולה זו הוקצנה גאוותם של בעלי השמחה. מברק זה נתלה על קיר הבית והיה לסמל הראוי לסגידה.

קיום יחסים תקינים עם השלטון הבריטי נכלל בהוראות מפורשות מגרמניה לסניפי המפלגה הנאצית בארץ. בקיץ 1934 הודיע ראש הנאצים בא"י לממוניו ש"היחסים [עם הבריטים] הוגנים, אף על פי שאנו יודעים כי הבריטים הם גדולי אויבינו בכלכלה ובמדיניות העולמית". לעומת זאת המוסדות המתאימים ברייך הבהירו לו שכל עוד לא ינהלו תעמולה נאצית בקרב הצבא והמשטרה הבריטיים, יתייחסו הבריטים בהגינות כלפי העדה הגרמנית בא"י. ראש הנאצים בארץ נצטווה לנקוט צעדים משמעתיים נגד חברי המפלגה שיעסקו בהפצת התעמולה הנאצית ללא אישור מהדרג הגבוה. למרות נקיטת צעדים זו התעורר זעם הבריטים על הגרמנים כאשר ביום הכתרתו של המלך ג'ורג' השישי הופיע יער של דגלי צלב-הקרס בכל הישובים הגרמנים. חרף ניסיונם של הגרמנים להסביר לבריטים שזו דרכם להביע אהדה לכתר, היה ברור שמצאו שעת כושר להפגין בפני הבריטים שכל בית גרמני בא"י הנו מעוז נאצי. 9 ב-30 ביוני 1935 נערכה עצרת זיכרון לזכר החיילים הגרמנים שנפלו בא"י במלחמת העולם הראשונה. בעצרת זו השתתף מושל מחוז הצפון בממשלת המנדט, מר אדוורד קיט-רוץ'. לאחר נאומו של קארל רוף ושירת השיר הורסט-ווסל ע"י הקהל, נשא מר קיט-רוץ' נאום ידידותי. בתום הנאום נקראו מברקיהם של אדולף היטלר ופון פאפן שכיהן כראש מחלקת המבצעים במטה צבא גרמניה שחנה בנצרת במלחמת העולם הראשונה. השתתפותו של המושל הבריטי עוררה את איש הכמורה רודולף דה-האס לנאום באנגלית נאום נלהב בעקבות ההתקרבות בין העם הגרמני והעם הבריטי. בתום הטקס הוסר הלוט ממצבה לזכרם של מאתיים חיילים גרמנים שנפלו בקרב נגד הבריטים במרחק של חמישה-עשר קילומטר צפונה מיריחו.

ההשפעה הנאצית הייתה פרושה על הכול, כולל נושאי מִשרות מטעם הרייך שנתמנו אף לפני עלותו של היטלר לשלטון. טים וורסט, הקונסול הגרמני ביפו, ביקש להתקבל למפלגה הנאצית בארץ. קארל רוף שנצטווה לדווח על עברו ועל מידת מהימנותו של וורסט הטיל את המשימה על מנהיג הסניף יפו-שרונה, סם הופמן. ב-1 בנובמבר 1934 מסר הופמן את דיווחוֹ הבא:

טים וורסט מבקר באופן קבוע את פנקסי הכספים של הסניף; את דירתו בבית הקונסוליה הוא מעמיד לרשות הפגישות של ה"היטלר-יוגנד", ושל ה"בונד דויטשר מדל" ו"יונגפולק". וורסט מתייחס לתנועה באופן חיובי. עוד שנתו הארבע-עשרה למד וורסט בבית-הספר הגרמני בירושלים. אחרי-כן למד במשך שלוש שנים מקצועות מסחר; עשר שנים היה סוחר בחלב; עשר שנים עסק במסחר בדמשק ותוך כדי כך גם עמד שם במשך שש שנים בראש ה"דויטשא-פלשתינה בנק". בשנים 1914-1913 היה גם קונסול גרמניה בדמשק. מ-1914 עד 1917 עמד בראש הבנק הגרמני בבגדד, בשנים 1918-1917 עבד בבנק הגרמני בקושטא, ואחרי-כן, במשך שלוש שנים - בבנק הגרמני הממלכתי בברלין. בין השנים 1922 ו-1925 ניהל את הבנק הגרמני בסופיה ומאז 1925 הוא יושב בא"י. שבע שנים היה מנהל כאן את הבנק של ה'טמפלגזלשאפט' בחיפה ומאז 1932 הוא מנהל את בנק-הטמפלגזלשאפט ביפו ומכהן כקונסול גרמניה בעיר זו. מוצאו - ארי, מוצא אשתו - ארי. הכרתו - גרמנית. הוא חרוץ ומסור לתפקידיו; הוא מנהל אורח חיים חסכוני ונהנה מאמונם של הגרמנים בא"י. הוא ראוי להתקבל למפלגה.

באופן כללי ניתן לומר שמורגשת אי שביעות רצון [כלפי ד"ר וולף], לא רק בקרב חברינו אלא גם בקרב התושבים הגרמנים בכלל. ידוע כי הקונסול הכללי וולף נשוי לאשה ממוצא שמי. קיים איפוא חשד מבוסס למדי כי בגלל נישואים אלה אין הוא יכול לייצד בנאמנות את האינטרסים הגרמנים, וביחוד לא את האינטרסים של הממשלה הנאציונאל-סוציאליסטית. חשד זה גבר בזמן האחרון כאשר נודע כי מאז שוב רעיתו מביקור בגרמניה, היא נוהגת לבקר תכופות אצל קרוביה בעיר היהודית הטהורה ת"א. הגיעו לאוזני ידיעות שהגב' וולף מסרה לאנגלים פרטים שליליים על הרייך השלישי, וסיפורים אלה השמיעה גם באוזני חוגים יהודיים. ברור איפוא שאדם המקיים קשרים עם חוגים יהודיים במקום, לא יכול להיות נאמן לעניינים גרמניים, וביחוד לענייני הנאציונאל-סוציאליזם, אפילו הוא רוצה להיות נאמן להם. בשבועות האחרונים אפשר היה להבחין כי הן במזג אוויר יפה והן במזג אויר רע, מניפה הקונסוליה הכללית כאן רק דגלים קטנים. והרי זה דבר מגוחך לראות איך מתנוססים דגלונים קטנים כאלה על התרנים הענקיים, אך מה שמצער עוד יותר הוא שאין מניפים כלל את דגל צלב הקרס. האם משרד החוץ עני עד כדי כך שהוא חייב לנהוג חסכון גם בהצגת סמלינו? דעת הגרמנים כאן היא שמדיניות הדגלונים של הקונסול מכוונת לרוחם של היהודים, אף על פי שדבר זה מדכא רוחו של כל גרמני אמיתי. לדעתי, נוהגים חסכון במקום שאין צורך בחסכון. כיום אפילו הקאוואסים (השמשים) הערבים בקונסוליה הגרמנית מדברים על כך שהקונסול הכללי מגלה אהדה ליהודים. ידוע לי שמשרד החוץ מעריך את כשרונותיו הכלכליים של הקונסול וולף, אך דעתי היא שהוא מתאים יותר לארץ אחרת, ואילו בא"י אנו זקוקים לאדם שאיננו קשור באופן רגשי עם היהודים (הגיס החמישי, עמ' 49-48).

החל מ-22 בספטמבר 1935 הניפו הגרמנים בארץ את דגל צלב-הקרס בלבד עפ"י פקודה מפורשת מברלין. הדגל השחור-לבן-אדום נעלם ואיתו גם העבר הטרום-נאצי. כאשר הגיעה שעתו של העבר הטרום-נאצי של גרמני א"י להסתיים, כך גם חלפה שעתה של כהונתו של ד"ר וולף, הקונסול הכללי בירושלים, והוא התפטר מהסיבה שבחוקת הרייך מוטלת על כל פקיד גרמני לפרוש לפנסיה אם רעייתו יהודייה. נאמנותו של ד"ר וולף למשטר החדש והלויאליות שלו במילוי כל הוראותיה של ממשלת הרייך השלישי נשכחו ובמקומו הגיע לירושלים ואלטר דהלא שכיהן כראש המחלקה הכלכלית בשגרירות הגרמנית בפאריס. דהלא שירת בעבר כמזכיר הקונסוליה הגרמנית באיסטנבול, ועמד בראש מחלקת המזרח הקרוב במיניסטריון החוץ. רק הלותרנים העזו להביע את צערם בגלוי על סילוקו של ד"ר וולף; בביטאונם הירושלמי פורסם לכבודו מאמר הערכה. העיתון זכה לגינוי מצד 'די וארטה דס טמפלס'. כאן הואשם ד"ר וולף באהדה ליהודים. בביטאון הטמפלרים שבו הודגש כי גם חמותו של הקונסול המודח חיה בת"א, נכתב עוד כי "האמצעים בהם נקטו שלטונות הרייך במקרה זה, מובנים בהחלט ע"י הציבור הגרמני בפלשתינה". ד"ר וולף עזב את הארץ מוחרם וגלמוד. בני העדה הגרמנית לא הגיעו לנטילת ברכת פרידה.

8. ארגון העבודה הנאצי - שיפורים בתנאי הכלכלה בחיי הגרמנים בארץ

לא רק תאי המפלגה ותנועות הנוער הנאציים התרחבו. בתקופה זו התרחבה גם ה- Arbeitsfront - ארגון העבודה הנאצי. בשלהי 1934 נשלח חוזר לתושבי שרונה ויפו ע"י האורטסגרופאנוואלטר של "חזית העבודה" בשרונה. שם הוסברה מהות ה"חזית" כארגונם של הגרמנים ה"יוצרים". בחוזר כתב מנהיג הארגון:

תפקידה של החזית לדאוג לכך שכל פרט יתפוס את מקומו הראוי בחייה הכלכליים של האומה, על מנת שתדע להפיק ממנו את התועלת המירבית למען הכלל. רק מי שתומך בכלל יוכל לצפות שהכלל יתמוך בו. כאן בחוץ-לארץ אנו ניצבים בעמדות קדמיות ומשימתנו לייצג בכבוד את גרמניה לחיים ולמוות; כשטוב לגרמניה, טוב גם לנו; כשרע לגרמניה, נסבול גם אנו. תפקידי חברי 'החזית' בארצות חוץ הם: מלחמה באבטלה ובמחלה; עזרה דחופה לנצרכים: תמיכה בקרבנות תאונות-עבודה; פיתוח רעיון ה- Kraft durch Freude (כוח ע"י שמחה); הכשרה מקצועית והגנה מקצועית (הגיס החמישי, עמ' 49).

במהלך ההתארגנות המסתעפת והולכת של חיי המפלגה הנאצית בא"י, הפך במהרה סם הופמן לאחד האישים המרכזיים בה. זה האחרון היה חסר פשרות וידו הייתה ברוב מבצעי המפלגה. ב-10 בנובמבר 1934 קיבל הופמן מכתב תודה-ברכה מראשי הטמפלרים בשרונה-יפו על מאמציו למנוע מכירת קרקעות ליהודים. המכתב נחתם ע"י וילהלם אברלא. ¹⁰ מטה המפלגה בהאמבורג הביע אף הוא קורת רוח להופמן על פעולותיו, ואף המליץ לנקוט פעולות זהות בשאר הישובים הגרמנים בא"י. בעקבות הפעולות הנ"ל ה"גלייכשאלטונג" של הטמפלרים התקדם במהירות עם חיי הרייך הנאצי. לאחר שמונים שנה ליסוד הכת הטמפלרית הועלה רעיון לבחור ב"מנהיג העדה" במקום ב"נציג העדה" כפי שהיה נהוג עד כה.

בשביל למנוע כל טעות ואי-הבנה קובע אני חגיגית שלמפלגה לא רק הזכות אלא גם החובה לעסוק בכל ענייני הגרמנים בארץ זו. המפלגה תוסיף לעשות זאת, במקום ובזמן שהיא תמצא לנכון.

פיליפ וורסט שמר על עמדותיו עד לאחר הסכם מינכן. ב-1 באוקטובר נכנע לטירור ויתר על עמדתו העצמאית. הוא הצטרףלמלפגה כחבר מס' 6990943.

כל הגרמנים החיים מחוץ לרייך (כ-10 מיליון, פרט לאוסטריה) אוחדו ע"י ארגון בשם: Verein für das Deutschtum im Ausland ("האגודה לגרמניות בחו"ל). קשרם הרשמי של תושבים גרמנים הגרים מחוץ לגרמניה עם המולדת התקיים באמצעות ארגון זה. בחסות האגודה נמצאו 8000 בתי-ספר ו-24 אלף סניפים מקומיים. ממשלת הרייך הקציבה תקציבים שהגיעו ב-1935 ל-250 מיליון מארק לשנה לעודד פעולותיהן של קבוצות אלו. ה- Verein היה נתון למרות ה- Auslandsorganisation (ארגון חוץ-לארץ) של המפלגה הנאצית. החל מ-1934 אורגנו מדי שנה ע"י ארגון זה קונגרסים של נציגי הגרמנים החיים בחו"ל. ארנסט וילהלם בוהלא ממיניסטריון החוץ הגרמני עמד בראשו של ה"ארגון". מטרתו של הארגון הייתה לפקח על הגרמנים החיים מחוץ למולדתם. בוהלא היה כפוף ישירות למיניסטר החוץ בכהונתו כראש ה"ארגון". מ-1937 היה בוהלא מוזמן לישיבות הממשלה לדון בענייני הגרמנים בחו"ל. בשנה זו נמנו 548 סניפים למרותו של "ארגון חוץ-לארץ" ברחבי העולם ובהם אורגנו כשלושה מיליון נאצים. במנגנון המשרד הראשי של ה"ארגון" נמנו 700 עובדים. למעשה, שימשו סניפי "האגודה לגרמניות בחוץ-לארץ" והסניפים של "ארגון חוץ-לארץ" של המפלגה כתאים של אותו גיס חמישי נאצי שפרצופו האמיתי נחשף בעת סיפוח אוסטריה לגרמניה, בפלישה לצ'כוסלובקיה ובתקופת הסתערותו הראשונה של צבא גרמניה בראשית מלחמת העולם השנייה (בפולין, דנמרק, הולנד, בלגיה, צרפת, יוגוסלביה, יוון ועוד). גם בארץ-ישראל תא המפלגה הנאצית היווה חוד החנית של הגיס החמישי. ב-1933 נִמנו רק 3300 מתוך 10 מיליון גרמנים המתגוררים מחוץ לגבולות הרייך עם חברי המפלגה הנאצית; ב-1937 סופחו 30 אלף איש; לאחר סיפוח הסודטים וכיבושי הבזק של הווהרמאכט זינק מספרם של אלו ל-3 מיליון. בקרב הגרמנים החיים מחוץ לגבולות הרייך היו עתודות הגיס החמישי עצומות:

מיעוט גרמני חי בפולין, בא"י (2050), במצרים, בטנגאניקה, באנגליה ובשוודיה. באמריקה הצפונית והדרומית פורסמו 275 עיתונים יומיים וכתבי עת בגרמנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו לארה"ב חצי מיליון גרמנים. בכל שאר הארצות, ובא"י הוטל על תאי המפלגה הנאצית לפקוח עין על התושבים הגרמניים ולחשוף את אלה שאינם נאמנים להיטלר ולרייך. לרוב, פעילי התאים היו סוכני גסטפו. סוכנים אלו עסקו בהפצת התעמולה הנאצית ואף ביצעו חטיפות של מתנגדי המשטר הנאצי. מתנגדים אלה הועברו לגרמניה דרך היבשה או באוניות גרמניות.¹³ בשנת 1936 עמדו שלוש תופעות בקרב הגרמנים בא"י:

הגברת התודעה הגזענית בקרב הגרמנים והערבים.

תמיכה בלוחמי המרד הערבי שהחל בערב יום הולדתו של הפיהרר (עפ"י הבריטים שני התאריכים הללו נקשרים יחד ואלה האחרונים רואים בהם מבצע הגיס החמישי הגרמני בא"י)

ב-1936 פתח ד"ר ר. הופמן, מזכיר הקונסוליה הגרמנית ביפו, את פעולות התרבות של סניף המפלגה בשרונה בהרצאה על "חוקי נירנברג להגנת הדם הגרמני". ב-30 לינואר צוין יום השנה השלישי לעליית היטלר לשלטון. הלאנדספיהרר של ה"היטלר יוגנד", א. פאבר, הזכיר את משמעות המפנה בחיי הרייך השלישי באומרו: "בשביל הנוער הגרמני נולדה אז גרמניה מחדש ו על הנוער לראות כחובתו הקדושה קיום המשמעת הבלתי מעורערת והנאמנות לפיהרר". הקונסול טים וורסט וסם הופמן תיארו את הצלחות המשטר הנאצי והדגישו את "המשימות העצומות העומדות בפני גרמניה תחת הנהגתו של היטלר, תוך כדי נכונות לקרבנות בלתי נמנעים". בעקבות העלייה היהודית הגואה נתעוררו חששות כבדים בלבם של הגרמנים בארץ. גם הקונסול הכללי החדש, האדון דהלא, צייר תחזיות פסימיות בעניין בדו"חותיו לברלין. על אף החששות האלו נתקיימה החגיגה. ב-2 באפריל 1936 כתב קורנליוס שווארץ:

... אנו חיים בארץ של יהודים ומשום כך עלינו לנהל אתם מלחמת קיום חריפה. אבל עלינו להימנע מכל דבר, העלול להוסיף שמן למדורה. יתירה מזו: קיים כאן חוק האוסר הפצת דברי דפוס, העלולים לזרוע שנאה או איבה בין העדות... ברצוני גם להימנע מלתת עילה להאשמות שאנו מפיצים ספרות אסורה בחסות הקונסוליה. אין אני רוצה לומר שאני מתנגד ל'שטירמר', אך עלי לנהוג בהתאם למציאות. לכן אבקש לשלוח לי כשישה גיליונות ואותם אחלק במו ידי. לעומת זאת רצוי לשלוח Das schwarze Kops ['החטיבה השחורה', הביטאון הרשמי של ה-ס.ס.] ... מוטב לשלוח ספרות זו במישרין אלי, משום שבין פקידי המכס מצויים יהודים רבים (שם, עמ' 61).

להנהגה המקומית של המפלגה הנאציונאל סוציאליסטית נודע מתוך תמהון כי החלטת להחכיר את בית הקולנוע שלך. הננו מפנים את תשומת לבך לעובדה שמכירת רכוש גרמני בתוך הישובים הגרמנים טעונה כיום הסכמה מאת האוסלאנד-אורגרניזציון של המפלגה, בכל מקרה שהכנס עומד לעבור לידים לא-אריות. העתק של מכתב זה נשלח למנהיג המפלגה בפלשתינה ולאוסלאנד-אורגאניזציון של המפלגה בגרמניה. בקשר לכך מותר להעמיד אותך על התוצאות החמורות הנובעות מעצדך, לגביך ולגבי משפחתך. אני מברך אותך בתקווה כי בתור גרמני תעדיף את האינטרסים של הכלל על פני האינטרסים הפרטיים, בהתאם לעקרונו של הפיהרר: תועלת הכלל קודמת לתועלת אישית.

ב-15 בפברואר 1936 נשלח מברק למחלקת התרבות של ארגון החוץ שליד המפלגה הנאצית בברלין. נתגלה בו אספקט חדש בהשתלטות המפלגה הנאצית על חיי הגרמנים בא"י. הועלתה האפשרות שה- Deutscher Verein ("האגודה הגרמנית", ארגון-גג ותיק של מוסדות גרמניים בארץ ישראל) ביפו יתפזר משום שהפעילות המפלגתית, המקיפה את כל החוגים הגרמניים, כבר דואגת לכל צורכיהם הרוחניים של הגרמנים בא"י. במכתב הוצע שבעתיד חזית העבודה הגרמנית תבצע את כל הפעולות שלא מוצאות לפועל במסגרת המפלגה. לדעתו של הכותב רצוי שהספרייה בשרונה וספריית המפלגה תתמזגנה לספרייה אחת, שתהיה נתונה ברשות הנהלתה של "חזית העבודה". כמו כן, בשתי הפסריות הללו עדין נמצאים ספרים שנאסרו ע"י המפלגה, וכן ספרים שנכתבו בידי יהודים או בידי אוהדי יהודים. לספרים אלה אין מקום בספריית "חזית העבודה הגרמנית". בתוך סניפי המפלגה הנאצית בא"י כיכבו נאצים חדשים. אנשים אלה אופיינו בנאמנות, קנאות ומשמעת. 15 חבר ההאוסלאנד-אורגניזאציון לוגגא הציע למנות את קארל רוף לתפקיד "שליכטר" (בורר) של המפלגה בפלשתינה. אנשי הצמרת הסודית הפעילה של הרשת הנאצית בא"י היו השמונה הבאים:

קארל רוף מחיפה - מנהיג המפלגה הראשון ונאצי מספר 1.

קורנליוס שווארץ מיפו - מעובדי בית-החרושת פייג, הוא כיהן כמנהיג המפלגה עד 1939 ונמלט לגמניה לקראת פרוץ המלחמה.

תיאודור סם הופמן משרונה - יד ימינו של שווארץ שעבד עבור האחים וואגנר.

לודוויג בוכהאלטר - מורה בבית-הספר הגרמני בירושלים.

פרידריך וואגנר - בעל בית-חרושת לגזוז וחנות יינות בחיפה.

ד"ר ק. הגאלה - עבד כמורה בבית-הספר הגרמני בירושלים ועמד בראש הליגת המורים הגרמנים בא"י.

אויגן פאבר מיפו - מנהיג ההיטלר-יוגנד.

פאולה הן - מנהיגת הארגון "בונד דויטשר מדל".

ב-15 במרץ 1936 כתב קורנליוס שווארץ למטה החוץ של המפלגה הנאצית בהאמבורג בנוגע לשיחות בין ממשלת הרייך לבין הסוכנות היהודית בענין ביצוע ההסכם של הערבת רכושם של עולים יהודים מגרמניה לא"י. במכתבו כתב:

שישה ימים לאחר מכן שווארץ התנגד נמרצות לרעיון החלפת רכוש יהודי בגרמניה בקרקעות גרמנים בא"י: "תהיה זאת מכת מוות לגרמניות בפלשתינה; זו תהיה בגידה בגרמניות". באותה תקופה תושבי שרונה ווילהלמה חשו את השפעת החרם היהודי על תוצרתם החקלאית והקונסול הכללי של ירושלים הציע להתנות את קיום הטראנספר (העברה) בוויתורם של יהודי א"י על אמצעי החרם כלפי המתיישבים הגרמנים בארץ. בספרו של חביב כנען, הגיס החמישי מספר כנען את הדברים הבאים:

ב-17 בספטמבר 1936 הודיעה הגסטפו לאדון דהלא כי נציגי ה"הסתדרות", אליעזר קפלן ואליהו דובקין, לא רשאים לבקלת אשרות כניסה לגרמניה. לטענתם אנשים אלה עלולים להשפיע על "החלוץ" שם ברוח מארכסיסטית ע"י עידוד עליית יהודי גרמניה לא"י. במחצית 1936 נתקבלה הוראה מגרמניה, לפיה על כל גרמני להיות חבר בארגון גרמני כלשהו במטרה לבודד את התושבים הגרמנים ולמנוע את השתייכותם לארגונים לא-גרמניים, וביחוד לארגון "הבונים החפשיים", אשר בו ראו שליטי הרייך סכנה מאיימת על עמם. הטמפלרים נכנעו להוראה זו. לטענתם אם יסרבו, יוחרמו בכפריהם ובשכונותיהם ויהיו נתונים ללחץ בלתי פוסק ולסבל רב. חרדתם הייתה שהנוער יסמנם כבוגדים. אף על פי שעשירי העדה הגרמנית יכלו להינצל מן המרות הנאצית באמצעות הגירה לארץ אחרת, לא נוצלה הזדמנות זו. היה רק איש כהונה פרוטסטנטי שיצא במסע תקיף נגד הנאציזם, אך לעומתו נאבקו הקתולים מאבק נואש על שמירת צביונם הדתי בים זה של משטמה. קורנליוס שווארץ היה באותם ימים בהשתלמות בגרמניה בניהול ענייני המפלגה. הוא הודיע למיניסטריון החוץ בברלין שאצל אחדים מתושבי שרונה מביעים נכונות להפר את עקרון "התיישבות גרמנית סגורה". הוא ביקש מהרייך להתערב על מנת למנוע את הסכנה שתושבי שרונה ימכרו את אדמותיהם ליהודים ויערקו אל מעבר לים. לטענתו, דבר זה ינחית מכת-מוות על שאיפות הנאציונאל-סוציאליזם לבנות בארצות חוץ ראשי גשר לקראת התפתחויות הולכות וקרבות. ב-28 ביולי 1936 הורה מיניסטריון החוץ לאדון דהלא ללחוץ על משפחות גרמניות אלה שזממו למכור אדמות ולערוק. בעקבות זעקתו של קורנליוס שווארץ על גודלה של סכנת העריקתם של בני המיעוט הגרמני והפקרת רכושם בידי יהודים, עיבד מיניסטריון החוץ "תכנית על המתיישבים הגרמנים בארצות-חוץ". בסוף 1936 הגיע הקונסול הכללי דהלא לגרמניה, הורה לו המיניסטריון להודיע לגרמנים בארץ שמוכרי הקרקעות יהיו צפויים לחקירת הגסטפו (בהופיעם ברייך), בדבר הסיבות שהניעו אותם למעשים אלו. דהלא גם צווה למסור את שמות המתיישבים המתעתדים למכור את אדמתם. באוקטובר 1936 גויסו לצבא הגרמני שתי קבוצות נוער שיצאו לשרת בכוחות המזויינים של המולדת הישנה. צעירים אלו נפרדו בתרועות שמחה. ד"ר ד. רוביטשונג, מנהל בית-החולים ביפו, מונה לרופא צבאי של הווארהמאכט בא"י. ד"ר רוביטשונג אמר בטקס הפרידה שהתקיים במועדון הספורט בשרונה שלמרות האקלים הקשה ולמרות העובדה שהמתגייסים הם בני דור המלחמה, אין חיילים טובים מהם. זה האחרון היה חייל במלחמת העולם הראשונה וסיים את דבריו במילים:

מבוכה כפולה בחיי התושבים הגרמנים שררה בראשית 1937. מצד אחד היו מודאגים מהידיעות על האפשרות לחלק את הארץ עפ"י מסקנות ועדת פיל, עם זאת קיוו שייכללו בשטח הבריטי. הדבר לא היה בר-ביצוע. בתקופה הנ"ל ניסו הזקנים שביניהם לחפש נוסחה שתגשר בין האידיאלים של העדה הטמפלרית למציאות החדשה של גרמניה הנאצית. בגיליון ראש השנה של "די וארטה דס טמפלס" תוארה שוב התמורה שחלה בחיי גרמניה בעקבות העברת השלטון לידי המפלגה הנאצית. הוסבר כי לאחר מלחמת העולם (הראשונה) תושבי גרמניה הפכו סובלניים במידה לא סבירה לא רק כלפי בני דתות אחרות, אלא גם כלפי בני גזע אחר. סובלנות זו הניחה לבני הגזעים השונים להגיע לעמדות גבוהות ביותר במדינה - בעיתונות, בפיננסים, באמנות, וכו'. המאמר שיבח את השלטון החדש. התעוררות שצצה נגד השתלטותם של בני גזע זר (קרי: יהודים) בעקבות הנאציזם הייתה מוקד להערצה. האומץ שגילתה גרמניה החדשה לעקור את בני הגזע הזר מתוך חיי הציבור הועלה על נס. העיתון גם הזכיר את הנטרליות בה נוהג המשטר החדש בחיי הדת והזכיר את הצו החדש שהתפרסם מטעם סגנו הקבוע של הפיהרר (רודולף הס), לפיו אסור להעניק כל יתרונות לחבר מפלגה בעקבות השתייכותו לעדה דתית מסוימת. המאמר גם האשים את הכניסה על כך שלא נקטה אצבע לחינוך העם ברוח תפיסה מדעית של ספר הברית הישנה. אלא שכיום מפעמים בעם הגרמני סימנים מהרוח החדשה. האשמה זו נעשתה תחת השפעת התיאוריה של אריך לונדורף. לונדורף היה גנראל בצבא הקיסרי הגרמני ומהמצביאים החשובים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נתפס לדעות אנטישמיות קיצוניות. ספרים המוקדשים לבעיות דת פורסמו על ידו והיה מאבות התיאוריה שסללה את הדרך לרעיון ה- Herrenvolk כמיתוס הגזע הנורדי. כותב המאמר בעיתון מציג שתי סיבות:

באותו גיליון של 'די וארטה' הובאו גם דבריו של שר התעמולה הנאצי, ד"ר יוזף גבלס וכן מאמר מאת תיאו וילאנד תושב שרונה. שניים אלו כָּפְרוּ בקדושת התנ"ך. לדברי וילאנד, התנ"ך הוא לא יותר מספר על תולדותיו של העם היהודי. לטענתו, אין ללמדו בבתי-הספר ואין לצטט ממנו בפגישות העדה הטמפלרית. ב-23 באפריל 1937 חשף קורנליוס שווארץ בוגד בפני גאולייטר א. בוהלא ממחלקת החוץ של המפלגה הנאצית בברלין. הוא גילה לבוהלא שד"ר ג. וילמאן, רפרנט במיניסטריון הכלכלה בענייני "ההעברה", גילה עצמו כידיד יהודים. במכתבו לבוהלא כתב שווארץ:

בהמשך דו"חו של שווארץ מפורט מספר השעות ששהה וילמאן בחברת גרמנים בארץ:

עתיד ההתישבות הגרמנית בארץ הועמדה בסימן שאלה ע"י המלצות ועדת פיל לפיה תחולק הארץ לשתי מדינות פלשתיניות (יהודית וערבית) ולאזור תחת השפעה בריטית. השכונות הגרמניות בירושלים ובחיפה היו עלולות להיכלל בשטח המנדט הבריטי; השכונה הגרמנית ביפו תיכלל במדינה הערבי וכל שאר הישובים החקלאיים הגרמנים יעברו למרות המדינה היהודית. 'די וארטה' התלונן על כך כי מורל בני העדה הגרמנית מתערער בעקבות המלצות ועדת פיל. אך לאחר שהובהר כי תכנית החלוקה אינה ניתנת להגשמה, רווח להם. ב-17 ביולי 1937 נתקיימה בירושלים פגישה בין נציגי הישובים הגרמניים בא"י לבין הקונסול דהלא. בפגישה זו באו לידי ביטוי חששותיהם הקודרים של בני העדה הטמפלרית. בדו"ח הפגישה נאמר:

לפני ביטול תכנית חלוקת הארץ של ועדת פיל הציע קורנליוס שווארץ לברלין להקפיא בגרמניה את רכושם של יהודים בהתאם לשווי הרכוש הגרמני בפלשתינה. הקפאה זו תשמש כערובה מפני ניסיון המדינה היהודית, אם תוקם, לגזול את רכוש המתיישבים הגרמנים. ההקפדה למניעת מכירה של חלקת אדמה גרמנית ליהודים הציבה את המתיישבים הגרמנים במשטר של פיקוח מקיף מצד הרייך. ב-31 במרץ 1937 מחלקת החוץ עוררה את פרשת הרמאן קלר על יסוד הלשנה מא"י. במברק אל היועץ הכלכלי של המפלגה הנאצית בהאנובר נכתב:

ב-1 באפריל 1937 הנהלת מחלקת החוץ של המפלגה הנאצית השיבה למכתב והבהירה שהיא נכנסה לעובי הקורה של הפרשה. בנוסף למקרה של קלר הייתה גם חליפת מכתבים מרה בענין החכרה של אדמה בגבול שרונה ע"י בעליה, עמנואל קנול, למוסך יהודי. הבירגרמייסטר של שרונה, האדון פראנק, התלונן בפני הקונסול הכללי כי שמועות שממשלת גרמניה מעוניינת במכירת אדמותיהם של התושבים הגרמנים בארץ מופצות ע"י יהודים. הוא התלונן שהיהודים טוענים שגרמניה מעונינת בכך על מנת שהתושבים יעברו לגרמניה ויביאו אתם רכוש במטבע זר, שלו ממשלת הרייך זקוקה. ב-11 ביוני 1937 נשלח גינוי חריף לקנול ממטה סגן הפיהרר על החכרת האדמה למוסך היהודי.

גיליון ראש השנה של 1938 של העיתון 'די וארטה דס טמפלס' נפתח בדברי שבח לדרכיו של היטלר. נאומו של גאולייטר בוהלא, ראש ארגון הגרמנים בחוץ-לארץ הופץ בקרב המתיישבים הגרמנים בא"י. נאום זה שהופץ לרגל החג (האנשלוס) עסק בתפקידים ובזכויותיהם של אזרחי הרייך מחוץ לגרמניה. בנאומו נאמר:

חג ה"אנשלוס" (סיפוח) של אוסטריה נחגג בהתרוממות-רוח ע"י הגרמנים בארץ. בעיתון 'די וארטה דס טמפלס' נכתב:

ילדי בתי-הספר הגרמניים בא"י זכו בחופשת חג לרגל המאורע וכל האזרחים האריים של גרמניה ואוסטריה הוזמנו לקבלת-פנים שנערכה ע"י הקונסול וורסט באולם הגדול של שרונה. הערבים הביעו אהדה ל"אנשלוס" של אוסטריה. הטמפלרים הביעו תמהון על היהודים על האירוע ועל כך שהם מפיצים "תעמולת זוועה" ו"שמועות כזב" על מעשה השחרור שנעשה שם בידי היטלר. זעמם של הטמפלרים היה במיוחד על הודעת הסוכנות היהודית כי הישוב היהודי בא"י מוכן לקלוט עליה מוגברת של יהודים אוסטרים, בעקבות המצב שנתהווה בעקבות "הסיפוח" לרייך. ב-9 באפריל 1938 השתתפו הגרמנים בא"י במשאל עם על הסיפוח, וכצפוי כולם אמרו "כן". גרמנים ואוסטרים מכל רחבי הארץ הגיעו לחיפה ביום זה, עלו לאוניה "מילווקי" והפליגו למספר שעות אל מחוץ למים הטריטוריאליים של א"י. סיסמת המשאל שנקבעה הייתה: "הפיהרר קרא וכולנו באנו". 99.5% מהגרמנים אמרו "הן" להיטלר. ¹⁸ המעטים שאמרו "לאו" עוררו התרגשות לא-מעטה בעקבות העזתם ובהקשר זה פורסם ב'די וארטה' מכתבו של קברניט האוניה הגרמנית "פורטונה", אשר על סיפונה הצביעו 500 גרמנים תושבי רומניה "הן" ורק אחד הצביע "לאו". פנייה לגרמני זה נעשתה ע"י רב-החובל באמצעות העיתונות הגרמנית. לשון הפנייה הייתה:

חופי א"י המשיכו להיפקד ע"י אניות-נוסעים בזרם הולך וגובר. לרוב, נוסעי אניות היו מסיירים בשרונה. ביקור מסוג זה הפך לחגיגה עממית. ה. ינובצקי, חבר תזרמורת שרונה חיבר לכבוד אחד המאורעות הללו את "מארש שרונה" שנוגן מכאן ואילך לכל אורך התקופה בה הגיעו אורחים מהרייך. התיירים הללו נתכבדו בזֵרֵי פרחים והוצגו בפניהם מסכת על נושא פטריוטי ע"י ילדי בית-הספר. בין התיירים הגרמנים שהגיעו באניה "מילווקי" היה הרופא ד"ר שלוינינג. זה האחרון הירצה בפני המושבה הגרמנית בחיפה בנושא מדיניות הגזע של גרמניה. בדו"ח סניפה של המפלגה הנאצית בחיפה נאמר כי להרצאת ד"ר שלוינינג קדמה הרצאה "עשירה ומלאת מתח על נושא זה מאת החבר, פרופסור ד'ר גמלין מירושלים (שם, 80). ב-23 למרץ 1938 הבריק הקונסול דהלא למיניסטריון החוץ בברלין. במברקו הודיע כי העובדים היהודים במלון "המלך דוד" בירושלים הקימו שערוריה בעת שנודע להם שמנהל בית-המלון, מר המבורגר (שווייצרי), הורה להניף דגל צלב-קרס לכבוד הגעת קבוצת הנוסעים מ"מילווקי" למלון. במכתבו נאמר:

התקשרתי עם ד'ר ורנר סינאטור, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, והערתי לו שיחס העיתונות היהודית לדגל הגרמני עשוי לגרום ליהודים תוצאות בלתי-נעימות. אחרי שיחה עם חבריו בהנהלת הסוכנות היהודית, הודיע לי ד'ר סינאטור שאין לסוכנות היהודית חלק במסע העיתונות היהודית וממילא אין בלהפסיקו. מכל-מקום, הנפת הדגל שלנו מעל מלון המלך דוד היה דבר גדול וחשוב (שם, עמ' 81).

גרמנֵי א"י קיבלו הוראה שגם אם תתקרב סכנה חמורה, אל להם לנטוש עמדותיהם בא"י. הם האמינו בפיהרר שיושיע אותם מכל צרה. העקבות הסכם מינכן נצטייר הפיהרר בעיניהם כדמות שאינה יודעת מורא, כמנהיג המוכן לעשות הכל למען אחיו המעונים... קנאותם הלאומית של אלה האחרונים הרקיעה שחקים. באותה שנה אירע בגרמניה "ליל הבדולח". באירוע זה נפרעו היהודים ע"י הנאצים, רכושם נבזז, בתי כנסת נשרפו, ואלפים הושלכו למחנות ריכוז. מאורע זה הגביר את המתיחות בין התושבים היהודים והגרמנים בא"י. הגרמנים חששו מפני נקמת היהודים, ארגנו הגנה עצמית והחלו לחיות בחרדה מתמדת. אפילו השלטונות הבריטיים חששו מפני זעמם של היהודים. חביב כנען מספר בספרו את ההתרחשות הבאה: ערב אחד נצטוויתי (כבר הייתי קורפורל במשטרה) לצאת יחד עם ארבעה שוטרים, כדי להבטיח את שלום הקונסול הכללי ובני ביתו שהתגוררו בבנין הקונסוליה. ברגע הראשון תמהתי מדוע אין מציבים במקום הזה שמירה מורכבת משוטרים בריטיים, אבל מיד הבינותי כי יש כאן כוונה להקניט את נציג הרייך, כדוגמת מעשהו של ראש עיריית ניו-יורק, פיוראלו לה גארדיה, שהפקיד בידי קצין משטרה יהודי, הקפטן פינקלשטיין, את שמירת נציגי הרייך בעירו. בחרתי בארבעה שוטרים יהודים חסונים, ארבעתם יוצאי גרמניה (שניים מהם אף הספיקו לטעום טעם של מחנה ריכוז); חמושים ברובים צעדנו לאורך הכביש לכיוון בנין הקונסוליה הגרמנית, ברחוב הנביאים. השעה הי[י]תה עשר בלילה. כיתת השוטרים שנעצרה לפני שער הקונסוליה עוררה סקרנותם של עוברים ושבים שהחלו להתאסף סביבנו. צלצלתי בשער ומשפתח השוער הערבי, פקדתי על הכיתה להיכנס פנימה. לשוער הנדהם אמרתי לסגור את השער מאחורינו. בינתיים התאספו בחוץ מאות יהודים ונשמעו קריאות 'בוז לנאצים!', 'לגרש אותם מכאן!'. בחצר הגדולה המרוצפת אבנים חלקות, העמדתי את הכיתה ב'נוח'; כל נקישה של הרובים במרצפות עוררה הד רם בדממת הלילה. בבניין הקונסוליה נראו אורות נדלקים וכבים חליפות. דלתות נפתחו ונסגרו. אמרתי לשוער שעמד לידנו פעור פה, כי יעלה להודיע לקונסול כי יחידת שוטרים נשלחה לשמור על ביטחונו. הלה נכנס פנימה, ובעודי סוקר את החצר, כדי לבחור נקודות מתאימות להצבת הבחורים לשמירת לילה, נפתחה דלת, מאחורי השוער הערבי הופיע הקונסול, לבוש וחיוור כסיד. 'כבוד הקונסול!' הכריז הערבי. הצדעתי והודעתי כי נשלחתי על ידי מפקד משטרת ירושלים להבטיח את שלומו ושלום בני ביתו. הוא מדד אותי מכף רגל ועד ראש:

'האם נאמר לך כי עליך להיכנס פנימה?', שאל.

'נאמר לי כי עלי להבטיח את שלומך, ודבר זה יכול להיעשות רק על ידי הצבת השוטרים בתוך החצר'.הוא נרגע קמעה, תחב את ידיו לתוך כיסי החלוק, הרהר רגע ואמר:

'אני מודה לך מאוד, אולם אתה רשאי להודיע למפקדך כי אין אני זקוק לשמירה כזאת'. כוונתו הייתה, כמובן, לשמירת שוטרים יהודים.

'ההוראות שבידי הן להבטיח את שלומך, ואיני ראשי להסיר את המשמר מביתך בלי לקבל פקודה חדשה. התרשה לי לטלפן מכאן למקדי?' הסכים. השוער הכניסני לחדר בקומת הקרקע, בו עמד מכשיר טלפון. דיווחתי למייג'ר ברנס, אותו אוסטרלי חביב שבא לארץ-ישראל עם הגדודים האוסטרליים במלחמת העולם הראשונה ונשאר בה בשירות המשטרה. על דברי הגיב בדרך האופיינית לו:

'אני מסכים אתך שהתנגדות הקונסול נובעת מהצבת משמר יהודי, אבל אנחנו קובעים מי ישמור עליו. אמור לו שאם רצונו בכך, אתה חוזר לתחנה עם הבחורים'. הקונסול חיכה בחצר בחוסר סבלנות. מסרתי לו את הוראות המפקד.

'אינני מתנגד לכך שהמשמר יעמוד בחוץ, אף בשום אופן לא בפנים הבית. שהו שטח אקסטריטוריאלי'.

'במקרה זה ההוראות שבידי הן להחזיר את הכיתה לתחנה'.

'אבל האם אינך שומע מה שנעשה בחוץ? אנשיםמקיפים את הבנין!'

תוכל להתקשר עם מייג'ר ברנס. אני עוזב'.

שנת 1939 נפתחה בחגיגות הודיה לפיהרר על ששיחרר מעול זר את הגרמנים החיים בסודטים וה"אוסטמארק". הטמפלרים חזו את הכללתה של א"י במסגרת הרייך "בן אלף השנים". בפתיחתה של שנת 1939 אמר ראש העדה בשרונה, האדון וייס לתושבי המושבה את המילים הבאות:

'די וארטה דס טמפלס' ציטט את הכחשתו של היטלר שהרייך הנאצי עויין את הדת:

מוסריותו של הרייך הגרמני הצטיירה בעיני הטמפלרים כפי שתואר ע"י אדולף היטלר:

הטמפלרים הזדהו עם ההצהרתו של היטלר ובביטאונם נאמר:

ד"ר ר. הופמן השיב לטענת עיתון יהודי לפיו "הטמפרים התרחקו מעקרונותיהם ולא עמד להם כוחם לא לנהור אחרי הנאצים". זה האחרון הכריז בהרצאה ביפו, שהטמפלרים מעולם לא התרחקו מעקרונותיהם. 'די וארטה דס טמפלס' הוסיף לנאומו של היטלר בנוגע לחופש הפולחן הדתי כי אנשי הכמורה הנוצריים לא ראויים להיקרא משרתי אלוהים. זאת משום שהם רואים את הנצרות ומייסדיה כילידי העם היהודי. אם למרות הכול מוכן הפיהרר להתייחס אליהם כמשרתי אלוהים ולהעניק את הגנתו, הרי עליהם להיות לו אסירי תודה. 'די וארטה דס טמפלס' הטעים ביום הזיכרון לחללי מלחמת העולם כי "אלוהים ריחם על העם הגרמני, הנתון במצוקה, ושלח לו מבשר המבין לשפת המתים, המגן על כבודו, המעיר את עמו מתרדמתו ובולם את התדרדרותו לתהום". באזכרה לחללים שהתקיימה על הר-ציון בירושלים נאמו הפרופסור ד"ר גמלין והאדון דהלא. בנאומיהם עמדו במיוחד על הנס האחרון של המדיניות הגרמנית, דהיינו כיבוש צ'כוסלובקיה. כיבוש זה תואר בעיתון הטמפלרים בלבביות כאילו הגרמנים הגיעו לצ'כוסלובקיה לנפוש ולא לגזול מתושביה את חירותם. בביטאון 'די וארטה' נכתב:

במשך שנים הוצג החייל הגרמני בפני העם הצ'כי כאימת האימות, כמבצע מעשי זוועה באויבי גרמניה וכשואף דם ואלימות. עתה זכו הצ'כים לפגוש את החייל הגרמני כמות שהוא באמת - אדם למופת. לעולם הוא נכון לעזור, הוא מתייחס לכל בידידות ובאדיבות, בנחת הוא מטייל ברחובות פראג, מצלם וקונה מזכרות. בכל מקום בו מתקהלים חיילים גרמנים ליד מצבות היסטוריות, מצטרפים אליהם צ'כים המספרים להם על תולדות המוצגים האלה. הצ'כים עושים זאת בהתלהבות, כאילו רצו לכפר בכך על הרהורי איבה כלפי החיילים הגרמנים. אכן, מעתיקות פראג שוב קורנת גדולתה של התרבות הגרמנית (שם, עמ' 88).

בגליון אחר נפתח בשיר-הלל לפיהרר:

במאי 1939 צוטטה בהרחבה ובהתלהבות תשובתו של היטלר לנשיא ארה"ב רוזוולט ב'די וארטה'. הפיהרר הזכיר את בעיית א"י:

'די וארטה דס טמפלס' חדל מלהיות ביטאונה של העדה הטמפרית והפך להיות בראש ובראשונה הביטאון הרשמי-למחצה של המפלגה הנאצית בא"י. גיליון הוקדשו לאדולף היטלר, לתורתו, לרעיונותיו ולאידיאלים של הרייך השלישי. כפי שמתאר חביב כנען בספרו 'פולחן המנהיג של גרמני-פלשתינה' לא נפל במאומה מפולחן הטירוף שפשה בגרמניה עצמה (שם). בתקופה זו של שלוש שנות המרד הערבי הוסיפו הבריטים להכביד ידם על אוהדי הנאצים. גם הטמפלרים סבלו והתאוננו קשות על ההגבלות שנבעו מחמת אמצעי הביטחון שננקטו ע"י הצבא והמשטרה הבריטיים נגד הערבים. אפשרויות לקיום אסיפות ומפגשים נפגעו בעקבות הצורך להצטייד ברשיונות תנועה בשעות הערב. בעיניהם החזקת תעודות זהות הייתה השפלה, אמנם חובה זו לא חלה על נשים וילדים ואפשר היה להפקיד בידיהם שליחויות בעסקי ציבור ומפלגה. הפקודה להצטיידות ברשיונות לשימוש במכוניות עוררה את חמתם: הם מחו בפני השלטונות על כך שנאלצו לעמוד בתור עם אלפי בעלי רכב של ת"א. הם תבעו שימונו קצינים מיוחדים לטיפול בקהל הגרמני. מבוקשם ניתן להם, וקציני צבא בריטיים החלו לשרת את הגרמנים במיוחד. זה החל במשרד בית-החרושת ואגנר ביפו, ולאחר מכן במשרד המועצה המקומית של שרונה. העוצר שהוטל לעריכת חיפושים וניתוק יפו משאר חלקי הארץ ע"י הצבא הבריטי הובילו למחאה נוספת של הגרמנים. לטענתם, נבצר מילדיהם לבקר בבית-ספרם בשרונה, אך הפעם הזאת הצבא הבריטי לא התרשם מהמחאות ולא פסח בשעת החיפושים על בתי הגרמנים ביפו. שיתוק המסחר בעקבות העוצר שהוטל על יפו עם כל מקרה רצח שאירע בגבולותיה הביא להתמרמרות רבה בקרב הגרמנים.

"המפלגה הפלסטינית הנאצית" - החדרת הנאציזם לערביי א"י

יצירת 'גיס חמישי' באמצעות חדירה לתוך האוכלוסייה המקומית שימשה נשק חשוב בידי הנאצים. מהלך זה שימש אותם בפולין, בצרפת, בבלגיה ובארצות אחרות וכך גם בא"י. הם חדרו לתוך החברה הערבית באמצעות קשרי מסחר, ע"י העסקת ערבים במפעליהם ובמשקיהם וכן ע"י קריצת עין למנהיגים הפוליטיים. לבסוף מצאו הגרמנים ידידים ותומכים בקרב הערבים ופרטנרים לכינון "הסדר החדש". במאי 1934 הגיעה ידיעה במשטרת ירושלים ש לאומנים ערבים קיצוניים מתכוננים להקים את "המפלגה הנאצית הפלסטינית".

מטרתה להילחם ביהודים תוך כדי תיאום עם המפלגה הנאצית בגרמניה. חביב כנען שהיה קצין בכיר במשטרת המנדט הסביר שהמשטרה העריכה כי התקשורת עם הנאצים ברייך נעשתה באמצעות התיווך בין הנאצים בירושלים לגרמניה. ברחוב הערבי הלכו וגברו במהרה סימני האהדה כלפי היטלר והנאציזם. צלב-הקרס קושט יותר ויותר על בתי ערבים, על מכוניות ערביות ואף ארגזי מצחצחי נעליים קושטו בציור זה ליד שער יפו. עפ"י ידיעות הבריטים ד"ר פראנץ רייכרט היה המושך החוטים העיקרי ברשת הריגול הנאצית בא"י. זה האחרון סיפק צילומים על חיי גרמניה המתחדשת בחינם לעיתונות הערבית. העתונים "אל ג'מיע אל ערביה" ("הכלל הערבי", בטאונה של משפחת חוסייני הגדולה שנוסד ב-1927. העורך הראשי: מוניף אל-חוסייני) ו"א-דיפעא" ("ההגנה". נוסד ב-1934. עורך ראשי: איברהים אל-שאנטי. אל-שאנטי היה אנטי-בריטי מובהק וגילה אהדה לפאשיזם ולנאציזם. בהשתלטות החוסיינים על הרחוב הערבי, נהפך העיתון לבטאונה הבלתי רשמי של מפלגתם) היו מקדישים עמודים שלמים לתצלומים הללו. מצבם של ערבי א"י הועלה לדיון בעיתון 'די וארטה דס טמפלס' בגליון מ-15 במרץ 1935. לפיו, הערבים נתונים במגננה מול הסכנה היהודית. עוד צוין שהפאשיזם והנאציזם הפכו לדגל במלחמתם הפולטית של הערבים. בהמשך המאמר ב'די וארטה' הובהר שבתודעתם של הערבים אדולף היטלר מצטייר כאישיות הכבירה של המאה ה-20. מילותיו היו:

פופולריותו של הפיהרר שלנו גדולה עד כדי כך שלא נמצא כיום ערבי בפלשתינה, אפילו הוא רק פלח פשוט, ששמעו של אדולף היטלר לא הגיע לאוזניו. ישנן ידיעות על ניסיון להקים מפלגות פאשיסטיות ונאציות בציבור הערבי. מפלגות אלה מוקמות אמנם בחאשי, אך השפעת הרעיונות הנאציים על דרך המחשבה וההתנהגות של הארגונים החדשים איננה בגדר סוד. חינוך הדור הערבי הצעיר מושתת כיום על יסודות החינוך הנאצי. גם מפלגת 'איסתאקלאל'¹² שהחלה להתארגן מחדש, אימצה לה רעיונות נאציים. ביטאונה של מפלגה זו מגלה אהדה מובהקת כלפי הנאציזם ונלחם בעוד נגד החרם היהודי על גרמניה (הגיס החמישי, עמ' 53).

הספרות הנאצית, שעסקה לרוב ביהודים, תורגמה לערבית ונמכרה ברחובות ירושלים ובערים אחרות בארץ. בתי דפוס גרמניים הדפיסו במליוני עותקים כתבי עת וספרים בערבית. הציבור הערבי בארץ להט בקריאתם. תוכנם של צרורות הדואר הרשום שנתקבלו אצל פעילי המפלגה היו ידועות היטב לשלטונות הבריטיים. גם בתי מלון והפנסיונים הגרמניים שימשו כמרכזי תעמולה חשובים. במקומות אלה נהגו להתארח הסוכנים הנאציים שהגיעו על תקן של תיירים גרמניים. ". חניכי המוסד הספר 'מיין קאמפף' של היטלר תורגם לערבית ועורר עניין מיוחד בקרב הערבים. Syrisches Waisenhaus תשומת ליבם של הערבים נרכשה בקלות בתעמולה הנאצית. סיסמת התעמולה בקרב הגרמנים הייתה: "היהודים והמארכסיסטים הם סכנה לתרבות האנושית", אך בקרב הערבים התעמולה הנאצית התבססה על הסכנות הצפויות לערביי א"י מן היהודים ומן הציונות וכן מן העלייה היהודית. עפ"י תעמולה זו סופם של הערבים להידחק מהארץ ע"י היהודים והם ינושלו מאדמתם, תרבותם והמקומות הקדושים לאסלאם יושמדו והוטעמה הידיעה כי רק הגרמנים מסוגלים להציל את הערבים מהסכנות שצויינו. הראיות לסכנה היהודית הוצגו ב"מיין קאמפף", מה"שטירמר" ומספרי תעמולה נאציים אחרים. בנוסף, הסבירו לערבים את דרך פתירתו של הפיהרר את השאלה היהודית בגרמניה עצמה וכיצד יישם אותה בכל הארצות שיפלו תחת חסותו. תודעה זאת הלהיבה את הערבים והערצתם להיטלר ולתנועה הנאצית הלכה וגאתה. עם הפצת התעמולה הנאצית בא"י, עלה מספר הערבים שביקרו ברייך. ביניהם היו: החניכים המצטיינים של בית היתומים שנלר; סוחרים וסוכני ספנות שנסעו לגרמניה בענינים עסקיים; מורים נסעו לשם השתלמות; עסקנים ואישי ציבור הוזמנו בימי ה"פארטייטאג" להתארח בנירנברג, וכיו"ב. הרדיו שימש כמכשיר תעמולה. בהתגברות השפעתו הופיעו בכפרים ערביים מקלטים אלו מתוצרת בית-החרושת הגרמני "טלפונקן". רבים ממקלטי רדיו אלה ניתנו לכפריים נאמנים בחינם ע"י ידידיהם הגרמנים שנהגו לבקרם לעתים תכופות. בית היתומים ע"ש שנלר בירושלים היה בעל חשיבות עליונה במערכת התעמולה הנאצית בא"י. במוסד זה נתחנכו נִמנו ברחוב הערבי עם פעילי התעמולה הנאצית החרוצים ביותר. כמצוין לעיל בשנת 1936 עמדו שלוש תופעות בקרב הגרמנים בא"י: מאות ילדים ערבים מן הארץ ומהארצות הערביות הסמוכות. בנוסף לפעולתו החינוכית והמקצועית, נעשו מאמצים רבים להכשרתם הרוחנית של חניכי המוסד ברוח הנאצית. חניכיו דיברו גרמנית רהוטה וכן הפכה גרמניה למולדתם השניה. בית היתומים נקרא בלשונם "

הגברת התודעה הגזענית בקרב הגרמנים והערבים.

תמיכה בלוחמי המרד הערבי שהחל בערב יום הולדתו של הפיהרר (עפ"י הבריטים שני התאריכים הללו נקשרים יחד ואלה האחרונים רואים בהם מבצע הגיס החמישי הגרמני בא"י)

העמקתם של הפעולות המחתרתיות בארץ.

ב-19 באפריל פרץ המרד הערבי בא"י נגד השלטון הבריטי ונגד הישוב היהודי. התושבים הגרמנים נקלעו לפרשת דרכים מסוכנת. מטרות המרד (הפסקת עלייה יהודית ו מתן עצמאות מדינית לערביי א"י) זכו לאהדה רבה מצד הדור הצעיר וחברי המפלגה. לעומתם, המבוגרים הבינו את המשמעות החמורה מהיקלעות בין הצדדים העוינים בנוגע להתיישבות הגרמנית בא"י. הם הבינו שהגרמנים בארץ ייתפסו בעיני הבריטים והיהודים כתומכי המורדים והערבים יתבעו סיוע ממשי מעבר לאהדה מילולית. במאי 1936 המוסדות הערביים הלאומיים תבעו מנכבדי וילהלמה תמיכה בגלוי בשביתה הערבית ששיתקה לפני חודש ימים את החיים הכלכליים של הציבור הערבי. ב-6 במאי 1936 נשלח תזכיר המשרד הכלכלי של המפלגה הנאצית ( Wirtchaftsstelle ) בא"י למטה המפלגה הנאצית ברייך. בתזכיר ניתן ביטוי לניגוד בין רגש האהדה לערבים לבין החשש מפני הסתבכותם של המתיישבים הגרמנים. נכתב בו:

של אגודת המורים הגרמנים בא"י) שנרשמו ב-15 במאי 1936: מתוך 62 מורים סירבו 14 בלבד להצטרף לאגודה. מתוך ארבעת המורים בבית-הספר הווילהלמה שלושה מהם היו נאצים; ארבעה מתוך ששת המורים בבית-הספר הגרמני בחיפה השתייכו למפלגה וכעבור שנתיים כל עובדי החינוך הגרמני בא"י חויבו להשתייך לאגודה. בזמן ההוא, דווח לברלין ע"י הקונסול שהמתיישבים הגרמנים בא"י מזדהים עם המדיניות הרשמית של הרייך כלפי היהודים, כלומר "הם מגלים הבנה גמורה לאמצעים אשר הביאו להגירת יהודים מגרמניה. הם מעמידים באופן חד-משמעי את האינטרסים שלהם לרשות האינטרס הגרמני הכללי". השלטונות הבריטיים ועשרות עתונאי חוץ שעקבו אחר המאורעות, תהו מהם מקורות המימון של השביתה הערבית בה שבתו מאות אלפי אנשים במשך כחצי שנה. בין השובים היו: סוחרים, זבנים, עובדי התחבורה, פועלי כפר ועיר, אך איש מהשובתים לא גווע ברעב. עם זאת הטירור הלך וגבר; המרד הערבי הניב השפעה רבה על פריחתה של המפלגה הנאצית בארץ . עפ"י נתוניו של ד"ר קורט הגאלא ( Landesobmann איבה טופחו כלפי היהודים יותר ויותר צעירים ערבים גויסו ליחידות הטרוריסטים; זרימת הנשק הזר לארץ התגברה. הועלה חשד כי אלה הגרמנים שמסייעים למרד בכספם, אך בחדשים הראשונים של המאבק האלים של ערביי א"י בבריטים וביהודים התקשו השלטונות להשיג הוכחות חותכות ולהציג עובדות בנוגע לעזרה ממשית של המתיישבים הגרמנים לערבים. אמנם אהדתם של הגרמנים למורדים הערבים הייתה ידוע לכל, אך טרם נתפס גרמני המאמן ערבים או מסייע להם כספית. המפלגה הנאצית בא"י טשטשה את כל הראיות על קיומם של הקשרים הללו בין הגרמנים המקומיים לבין המורדים הערביים. עפ"י השמועות שרווחו, הכסף הגיע למורדים ממקורות גרמניים בעיראק שנהפכה בתקופה ההיא למרכז חשוב של פעילות אנטי-בריטית. המרד גם מומן ע"י מקור ברומא של מוסוליני. למרות אהדתם הרבה של המתיישבים הגרמנים למרד ולמטרותיו טעמו גם הם את הקשיים הנגרמו לחייה התקינים של הארץ בעקבות המרד. גם העוצר הממושך שהוטל על דרכים ואזורים שלמים פגע בהם. יחידת חיילים סקוטיים שוכנה במושבה הגרמנית ביפו. הגרמנים נאלצו לארגן שמירה בכפריהם ובשכונותיהם על מנת למנוע מעשי חבלה והצתות רכושם "מכל צד שהוא", כלומר מפני היהודים. כל הגברים השתתפו בשמירה זו שאורגנה ע"י פעילי המפלגה. נזקם של המסחר והמלאכה הלכו וגדלו; השווקים העיקריים נסגרו בפני התוצרת הגרמנית החקלאית. מכונית החלב של וילהלמה נורתה בכביש ירושלים; הגורן בשרונה הוצתה; איכר גרמני נדקר ע"י פועל ערבי בבית-לחם. ד"ר טופיק כנען, רופאו הראשי של בית-החולים הגרמני בירושלים היה אחד המקשרים החשובים בין המנהיגות הערבית לבין להגרמנים בא"י. ד"ר כנען היה רופא ערבי נוצרי והיה אדוק באינטרסים הנאציים יותר מהנאצים עצמם. ב-4 ביולי 1936 הודיע הקונסול דהלא למיניסטריון החוץ שד"ר כנען קבל בפניו על כיסוי בלתי מספיק למאורעות בא"י מצד סוכנות הידיעות הגרמנית. ההצהרות וההבטחות על נטרליות מצד התושבים הגרמנים היו רק הבלי פה. מפרדסי הישוב הגרמני שרונה צלפו הטרוריסטים הערבים בעוברי דרך יהודים ובתחבורה היהודית. ב-22 ביוני 1936 גילו חוקרי המשטרה שני מוקשים תחת גשר מוסררה בדרך לרמת-גן. אלה הושמו ע"י מתנקשים שהגיעו מהפרדסים הגרמנים הסמוכים. מחסני עצים השייכים ליהודים בסביבות בית-החולים הגרמני ביפו הוצתו ונשרף בית-חרושת למרכבי מכוניות. הנוער הגרמני שלכאורה קיים יחסים ידידותיים עם החיילים הבריטים התריע בפני הערבים על חיפושים ומעצרים, שהצבא עומד לערוך בכפריהם. בעקבות המתיחות בין היהודים והגרמנים בארץ שקלו גרמנים אחדים להגר מן הארץ. הקונסול וורסט התנגד לכל עזיבה למרות הקשיים הנגרמים לישוב הגרמני כתוצאה מהחרם היהודי. החרם היהודי הוביל את שרונה במרוצת הזמן למעין "שטח הפקר", המוקף בשכונות יהודיות. תושביה נאלצו למכור ליהודים אדמות שהיו מחוץ ל"שטח ההפקר", מכיוון שלא היה ביכולתם לעבדן עקב מיקומן בלב האיזור היהודי. בחיפה המצב היה דומה. התושבים הגרמנים היו מוכנים למכור ליהודים קרקעות שבאיזור בית-שאן. חרף עסקים אלה עם היהודים הם חששו שתוחלש אהדתם של הערבים בארץ כלפיהם ולכן הוחלט שבבית-שאן לא תימכר אדמה ליהודים כל עוד יושב עליה גרמני. כאשר הופיעה תכנית החלוקה של א"י, שאפו בעלי הקרקעות הגרמנים למכור במהירות את אדמותיהם באיזור בית-שאן ליהודים, מתוך חשש שקרקעות אלו יהיו בתחום המדינה הערבית ולא יוכלו בעליהן להשיג מחירים טובים בעבורן. 16 נכבדי העדה הטמפלרית הכחישו את מעורבותם של הגרמנים במלחמת הערבים נגד היהודים והבריטים. הערבים לעומתם התפארו מסיבה מוצדקת על כך שהגרמנים לצדם. הגרמנים חשו בטוחים יותר בקרב הערבים מאשר בקרבם של היהודים. כאשר היו עוברים הגרמנים בין ההמון הערבי המובטל ביפו או בירושלים ומברכים אותם לשלום, היו משיבים הערבים בהתלהבות: "תחי גרמניה!", יחי היטלר!". ההשפעה הנאצית התגברה יותר ויותר בעיתונות הערבית בא"י. תרבות נאצית זו פיתחה פולחן של היטלר, פירסמה סיסמאות נאציות ואף שיבחה דרכי ארגון עפ"י השיטה הגרמנית. רגשות , צרפת ובריטניה. אמנם וילהלמה הכריזה נויטראליות אך תרמה לוועד השביתה הערבית 1200 ק"ג חיטה. אדון דהלא לא ראה בנטרליות מעשה נבון. להערכתו, ממילא היהודים מתייחסים לתושבים הגרמנים כאויבים בנפש ואפשר שהערבים יפגעו בהם קשות, אם לא יתמכו בשאיפותיהם. ואכן היו מקרים אשר בהם העמידו הגרמנים פקידים בריטים בפני העובדה שלא יוכלו להתנגד לתביעות הערבים על אף אמצעי הדיכוי הבריטיים. ביולי 1936 נמסר מכתב לקונסול וורסט. במכתב זה הובאה הצעה לאדון דהלא ע"י עלי אחמד ג'בראיל מיעזור. בהצעה שהובאה לפניו, מצא דהלא חיזוק לדעתו. שכן, ג'בראיל הציע לבירגרמייסטר של וילהלמה שתושבי הארץ הגרמנים יכריזו על שביתת אהדה כאות לתמיכתם במרד הערבי וכן ישגרו מחאות נגד המשכת העלייה היהודית לנציב העליון ולמיניסטר המושבות בלונדון. דהלא היסס בנוגע להצעה וכתב לוורסט שתושבי וילהלמה ייפגשו עם ג'בראיל לברר אם זוהי הצעה של קבוצה מאורגנת של ערבים או הצעתו של זה האחרון בלבד. מכתבו של דהלא נוסח כדלקמן:

בהמשך מסביר דהלא כי למרות הקשיים ניסו נציגים של ארגוני הנוער הערבי להיכנס לבית הקונסוליה, על מנת לבקש מהרייך עזרה כספית והזרמת נשק למורדים הערבים הנלחמים על חירותם. ("פעם קיבלתי מכתב מערבי בלוד שביקש לדעת כיצד אפשר להשיג נשק גרמני"). הקונסול סיפר עד מה רבה האהדה שרוחשת האוכלוסייה הערבית לגרמניה, לפיהרר ולנציגי הרייך הרשמיים בפלשתינה. בהמשך כותב דהלא:

בהמשך מכתבו נוגע אדון דהלא בחרם היהודי על התוצרת הגרמנית:

המתיישבים הגרמנים מצאו לקוחות לתוצרתם החקלאית בקרב הבריטים והערבים . כאשר החריף מצב האספקה בגלל השביתה הערבית והורגש מחסור במצרכי מזון גם בקרב היהודים, ניסו גם הם להשיג את סחורותינו, אבל אנו לא מכרנו להם דבר ושמרנו את הפירות והיקרות בשביל ערבים ואנגלית (שם, עמ' 71-70).

אדון דהלא מציג דוגמה נוספת ליחסים הטובים עם הערבים:

בכמה מקרים הפריעו המשמרות הערביים לשיירותינו לעבור. ואולם מאז תרמה וילהלמה תרומה ניכרת לקרן השביתה הערבית ניתן למכוניותינו לנסוע באופן חופשי בכל כבישי הארץ. אמנם נאלצנו לחזור על תרומות אלה שוב ושוב, הואיל והערבים האשימונו בשיתוף-פעולה עם היהודים ובהפרעות לשביתה הערבית. הצלחנו להסיר מעלינו חשדות אלה ע'י שוחד, משא-ומתן והענקת תרומות. חלילה לנו, שהערבים יראו בנו את אויביהם. הם הפעילו נגדנו את העקרון: מי שאינו אתנו, הוא נגדנו. במאבקם הקנאי לעניינם הלאומי השתדלו הערבים להתחשב באינטרסים החיוניים של המתיישבים הגרמנים, אך בכל-זאת דבר אחד נבצר מהם להבין: מדוע נשארו הגרמנים נויטראליים במאבק המתנהל נגד היהודים? (שם, עמ' 71).

ניתן ללמוד רבות על טיב היחסים בין ערביי א"י לבין נציגות הרייך ממכתב המלצה ששיגר המופתי של ירושלים, חג' אמין אל חוסייני, ב-12 בדצמבר 1936, אל הקונסול הכללי של גרמניה בירושלים. לשון המכתב הייתה: המוכ'ז, מוסטפה איברהים מוסטפה מליפתה, מוכר לי היטב. אני ממליץ עליו ומציין את תכונותיו הטובות. ¹⁷

. עם כפר לפיתה במבואות ירושלים היה ידוע לשימצה כמקור של פורעים ערבים העמקת שיתוף הפעולה בין התנועה הלאומנית הערבית לבין המפלגה הנאצית בפלשתינה, גברה פיקוחה של הבולשת הבריטית על תנועות המנהיגים הנאציים ועל הדואר שנשלח אליהם. בדיקה קפדנית ביותר נעשה על תוכנן של תיבות הדואר 45 ביפו (של קורנליוס שווארץ) ו-512 בחיפה (פרידריך ואגנר). ב-31 בינואר 1937 נשלח מכתבו של ואגנר לשווארץ. מכתב זה מעיד על תמימותם של מנהיגי הנאצים ביחס לפעולותיה של הבולשת הבריטית. ואגנר מנסה במכתבו לפזר את החששות בדבר העיכוב הבריטי:

ב-29 במאי 1937 נכתב בביטאונו האנגלי של הוועד הערבי העליון, Palestine and Transjordan , על יחסם של ערביי א"י כלפי הנאציזם והפאשיזם:

ב-1937 חודשו פעולות הטירור הערביות נגד ממשלת המנדט ונגד הישוב היהודי. עם חידוש הפעולות נתגלו יותר ויותר סימני זרימה של נשק מתוצרת בתי מלאכה גרמניים בא"י ליחידות-הקומנדו הערביות. למשטרת המנדט נפלו ידיעות כי בית המלאכה של גוטהילף ואגנר ביפו שלכאורה הוקם לתוצרת מיכאנית עוסק בעצם בהרכבת מוקשים ומתקן נשק של כנופיות. במטה הבולשת בירושלים נאסר חליל כורי, שוטר-חרש כשהעביר לד"ר רייכרט מידע ומסמכים בענין זה ופוטר מתפקידו. גוטהילף ואגנר שילם בחייו על העזרה שסיפק לכנופיות הערביות ועל תפקידו בתנועה הנאצית בא"י: ב-1946 חוסל בת"א ע"י אנשי ה"הגנה". החשש לקיומו של קשר הדוק בין הטירוריסאים הערבים לידידיהם הנאצים אושר ע"י האזנה לטלפון של מוסד היתומים שנלר בירושלים (עסק בכך הארגון הצבאי הלאומי). מושכי חוטים חשובים בפעולות הערבים היו המהנדס מרטין חדד, ערבי נוצרי ובנו של מנהל המוסד שנלר. שנלר ניצל ממארב ששמו לו לוחמי הארגון היהודי; חדאד נתפס ונפצע מירי הלוחמים והחלים מפצעיו. על העמקת הקשרים בין הערבים והנאצים בשנות השלושים ניתן ללמוד גם מהתזכיר ששוגר להיטלר ב-19 בנובמבר 1937 מירושלים. בתזכיר נאמר:

פיהרר נכבד מאוד! אני החתום מטה, לפנים עובד במימשל הגרמני המזרח אפריקני, נלחמתי במלחמת העולם [הראשונה] לצדה של גרמניה וזכיתי בצלב לוחמי החזית. בזה אני מגיש לך את הבקשה הבאה: אני ערבי נוצרי, נולדתי בארץ הקדושה וחונכתי בבית-ספר גרמני. בתום המלחמה הצטרפתי לשירות הממשל האנגלו-פאלשתינאי, כדי לשרת את מולדתי. נתמניתי כמפקח במחלקת ההגירה ותפקידי האחרון היה עוזר-קומיסאר להגירה. בספטמבר 1935 סולקתי ממשרתי, כנראה בגלל העובדה שבעבר לחמתי לצד גרמניה. אמנם הממונים עלי לא מסרו לי את סיבת פיטורי, אך למן 1933 הטיחו בפני גינויים המבססים חשד זה. בקשתי היא, אדוני הפיהרר, לאפשר לי לפעול שוב למען גרמניה ולתת לי הזדמנות להצטרף לשירות משרד-החוץ הגרמני, במצרים או בעיראק. אני שולט בגרמנית, ערבית, אנגלית, ובצרפתית באופן חלקי. הייל היטלר, אנו חיים ומתים למען המושבות הגרמניות. ג'ורג' מסרסה, שער יפו, ירושלים (שם, עמ' 78).

לבקשה של מסרסה צורפה גם המלצתו של אוטו א. שאומאן, בעל עסקי יצוא בהמבורג, שקיים קשרים עם קרוביו של המבקש. ב-22 בנובמבר 1937 משרד החוץ בברלין כתב (בחתימת האדון שרדר) שהמכתב של מסרסה הועבר ל"טיפול נוסף", אך העיר כי העסקתם את אזרחים זרים תיתכן רק במשרות נמוכות. ב-30 ביולי 1938 הוטלו שתי פצצות ממכונית שעברה ביעף ברחוב בן-יהודה בירושלים על עוברים ושבים. עפ"י עדי ראייה נשאה המכונית דגלון צלב-קרס. בחקירה נתגלה כי המדובר במכוניתו הפרטית של הקונסול דהלא ובעת ההתנקשות נהג נהגו של הקונסול. הפצצות הושלכו ע"י עבד סיריאני, ערבי נוצרי וידידו של הנהג. זה האחרון גילה לחוקריו ששולמו לו 5 לירות א"י ע"י חבר המלפגה הנאצית, אוגוסט אריך על מנת לבצע את ההתנקשות. שלושתם נעצרו ונכלאו בבית הסוהר בעכו. במהלך המרד הערבי שניזון גם מעזרתם של התושבים הגרמנים בא"י קיבלו ראשי המפלגה הנאצית הוראה חמורה לפיה עליהם לחדול מלהשתמש בדואר רגיל ואף מהדואר הקונסולרי להתכתבות בעניינים מפלגתיים. חליפת המכתבים התנהלה עם מרכזי המפלגה בגרמניה בעיקר באמצעות צוותות האניות הגרמניות העוגנות בנמלי א"י. אניות אלו הביאו עמן הוראות וחומר תעמולה. בחיפה וביפו הוקם Hafendienst (שירות הנמל), שירות מיוחד לקבל ולהעביר את הדואר. בעקבות חתימת הסכם מינכן שחרץ את גורל צ'כוסלובקיה, התגברה השחצנות הנאצית בא"י לאין-שיעור. מילות זלזול כלפי הבריטים הושמעו בגלוי ונוויל צ'ימברליין נתפס כמי שמכר את כבוד את כבוד האימפריה הבריטית. תמיכתם של הגרמנים בטירוריסטים הערבים הלכה וגברה. לאחר הרצחם של שני יהודים ופציעתו של יהודי בהתפוצצות מוקש הודיע ה"טיימס" הלונדוני ב-14 במרץ 1938 כי כלבי המשטרה הובילו לווילהלמה. ב-11 ביולי 1938 הבריק דהלא לברלין. הוא דיווח כי בזמן האחרון הופיעו אצלו ערבים שהציגו תעודות ממפקדת המורדים. הם ביקשו עזרה כספית ותמיכה מוסרית. במכתבו כתב דהלא:

חשדנו בהם שהם סוכנים של הבריטים ודחינו את בקשתם. הם איימו עלינו, אולם הערבים העובדים אצלנו במושבות עזרו לנו להסביר ללוחמים אלה, שגרמניה אינה יכולה להתערב בגלוי בסכסוך הפנימי בפלשתינה. בכל זאת במקרים מסוימים עזרנו לערבים וסיפקנו להם מצרכי מזון מהמושבות הגרמניות, אך עם זאת הדגשנו שוב שאין אנחנו תורמים ללוחמים, אלא לעניים ולנזקקים ערביים. אמרנו להם שלאור החרם שהטילו עלינו היהודים אנו מעוניינים לשמור על יחסים תקינים בינם לבינינו. נראה שהערבים מבינים לרוחנו. תפקיד חשוב ממלאה כאן אהדתם של הערבים כלפי העם הגרמני וביחוד כלפי הפיהרר שלנו . אישור לכך אני מקבל בהזדמנויות שונות. העובדה שהערבים לא התנפלו עלינו עד כה [דהלא התעלם ממספר מקרי התנפלות שאירעו בעבר הקרוב] הביאה לנו צרה מצד אחר: האנגלים טוענים שזוהי הוכחה כי אכן צודקים היהודים באמרם שאנו תומכים במורדים הערבים ומספקים להם נשק ותחמושת. שוטרי-חרש בריטיים בלבוש אזרחי החלו שומרים את צעדינו ובולשים אחרינו בכל מקום. אף היהודים מוסיפים להפיץ שקרים וחשדות שאנו תומכים בערבים, ולא עוד אלא לאחרונה גם הגבירו את החרם על סחורותינו, אולם בינתיים מצאנו שווקים חדשים אצל הבריטים והערבים. הידקנו את הקשר עם מפקדת המורדים, והודות לכך אנו מצליחים למנוע התקפות על גרמנים. על המשטרה הבריטים לא נוכל לסמוך, כמובן. הערובה היחידה לקיומינו כאן טמונה ביחסים טובים עם המורדים הערביים. מצבנו אינו קשה, ואנו מקווים כי בשעת הצורך נקבל עזרה מהירה מן המולדת (שם, עמ' 82).

הקנאות הלאומית של הגרמנים בארץ הרקיעה שחקים ובאוקטובר 1938 הציב האדון דהלא בפני המזכיר הראשי של ממשלת א"י עובדה ש"הגרמנים בפלשתינה הם אירופים ואין להתייחס אליהם כמו שמתייחסים אל הילידים, יהודים וערבים". דהלא התלונן בפניו גם כי "מחמת השתבשות היחסים בין בריטניה וגרמניה בזירה העולמית בכלל ובארץ-ישראל בפרט, ומחמת אהדתם הגלויה של הגרמנים למורדים הערבים, מכבידים הבריטים את ידם על המתיישבים הגרמנים. דבר זה מאלץ אותנו להעמיד את ממשלת פלשתינה על הצורך להתייחס אל הגרמנים במלוא הכבוד, כיאה למוצאם". מהדו"ח של דהלא מ-11 באוקטובר 1938 מתברר כי הגרמנים בא"י נצטוו לשלוח לרייך את כל הצעירים חייבי הגיוס. בנוסף הוזכרה העצבנות שאחזה את הגרמנים. נקבעו גם אמצעים לנקיטה בנסיבות החדשות במהלך התיעצות בה השתתפו דהלא, הקונסול בחיפה, ד"ר מלכרס והקונסול היפו וורסט. אלה החליטו ש"חייבי הגיוס יועברו לגרמניה באוניות גרמניות, איטלקיות ויווניות. אולם במקרה שתפרוץ מלחמה, ייעשה נסיון לנצל את השירותים של המורדים הערבים בפלשתינה ושל המדינות הערביות המגלות אהדה לגרמניה ולפיהרר. אם אי אפשר יהיה להשתמש בנתיבים הימיים והאוויריים, תתנהל הבריחה לגרמניה בדרך היבשה. יש לשער איפוא שהמסע אל מדינות-ערב יעבור בשטחים התפוסים בידי המורדים בארץ-ישראל, והללו ינסו אולי להכניס את הצעירים הגרמנים לתוך שורותיהם לשם מלחמה נגד בריטניה, ואולם אנו ננסה למנוע זאת. בינתיים ציידתי את צעירנו בתעודות רשמיות, המאשרות שהם קיבלו הוראה להתייצב בשגרירות הגרמנית בבגדד. הודעה על כך נמסרה גם למפקדת המורדים הערביים בפלשתינה". דהלא הזכיר לברלין כי ביקש שלבעלי המשרות במפלגה הנאצית תינתן זכות-קדימה לשוב לגרמניה לפני חייבי-הגיוס, שכן אם יתהווה מצב רציני יאסרו הבריטים תחילה את פעיליה המרכזיים של המפלגה הנאצית בפלשתינה. ב-4 בינואר 1939 כתב סטיוארט אמני ב'ניוס כרוניקל' הלונדוני על חלקם של הנאצים בערעור המצב הביטחוני בא"י:

מרגלים נאצים, סוכנים ומומחים לתעמולה, עושים כמיטב יכולתם כדי לגרום צרות לבריטים בארץ-ישראל ובמזרח הקרוב. בארץ-ישראל קיימות עדויות מפורשות על התערבות גרמנית פעילה בצד המורדים. סבורים כי תושב גרמני עזר בארגון טבח 19 יהודים בטבריה, בראשית אוקטובר 1938. נראה שהיטלר נטל לידיו את נשק התעמולה במזרח-הקרוב. קציני המשטרה והמודיעין הצבאי בוחנים עתה את חלקם של גרמנים בטבח בטבריה . יומיים לפני שמורדים ערבים הסתננו העירה, כשהם מחופשים כאנשי כפר הבאים לשוק, ביקר בטבריה שוטר מסתורי בשם בראון. הוא סיפר כי בא לחופשה מחיפה, אבל הזמן שעשה בטבריה הספיק לו כדי לרכוש בקיאות בעמדות המשטרה והצבא. לאחר מכן נעלם. כעבור יומיים פתחו הערבים בהתאם לסימן שנקבע מראש ברצח יהודים: גברים, נשים וילדים. אנשים שונים העידו על כך כי בשעת הטבח נשמעו פקודות שניתנו לערבים בשפה אירופית. המשטרה חקרה גרמני אחד, אלא שהלה הצליח להביא אליבי כי ביום הטבח לא נמצא בארץ-ישראל. נמשך החיפוש אחרי השוטר המיסתורי, בראון. תושב ארץ-ישראל שהיה לפנים קצין בצבא הגרמני, נחשב להיות הרוח החיה המניעה פעולות-חבלה רבות של הערבים. הוא שפירק מלכודות-מוקשים אשר הונחו כדי למנוע הריסת חלקים מחומת טגארט שהוקמה לשם הפסקת הברחת נשק מסוריה לארץ-ישראל. המושבות החקלאיות הגרמניות, שרונה וואלדהיים, נחשבות לתאים נאציים. במהלך המהומות נעשה ניסיון אחד או שניים להפיץ ספרות-הסתה בין חיילים בריטיים בארץ-ישראל. מהדורה ערבית של 'מיין קאמף' הופיעה לאחרונה במצרים ומחירה שלושה פיאסטרים העותק. על עטיפת הספר מתנוססת תמונתו של היטלר ומתחתיה הכותרת: שבועון ערבי, העוסק כרגיל בבעיות אמנות ורבות, הופיע באחד הימים כביטאון נאצי מובהק. כאשר קצין-מודיעין בא למשרד השבועון וביקש הסבר על טעם השינוי הפתאומי שחל באופיו של כתב-עת זה, השיב לו העורך הפשטות: כידוע לך, הזמנים הם רעים, וקונסוליה גרמנית באחת מארצות המזרח-הקרוב הציעה לי 50 לי'ש". (שם, עמ' 90-89).

ה'טיימס' (לונדון, 28 בנובמבר 1938) כתב:

על צדדים נוספים משיתוף הפעולה בין הגרמנים בארץ לבין המורדים הערבים ניתן ללמוד מהדו"ח של הקונסול הגרמני בחיפה, ד"ר מלכרס, מראשית 1939:

ב-10 בינואר 1939 דיווח האדון דהלא לממשלת גרמניה על החמרה ביחסים בין השלטון המנדטורי לבין המתיישבים הגרמנים:

באחד מדו"חות הבולשת הבריטית נרשם שגוטליב דיינינגר מוואלדהיים עסק בהרכבת מוקשים עבור המורדים הערבים ולגבי הרמאן סוס מוואדלהיים נתעורר החשד כי לא רק שאימן ערבים בשימוש במוקשים, אלא הוא עצמו הניח מוקש בקרבת אלונים, ב-14 במרץ 1939, שהרג שני יהודים. מזכרונותיו של ויליאם מסר, איש הבולשת הבריטית:

6. במחצית ינואר 1934 הייתה שערוריה קולנית בפנסיון לנהולט ברחובה הראשי של המושבה הגרמנית בירושלים. גאורג שרף, תייר גרמני, שהתגורר בפנסיון הנ"ל, קיבל הודעה מאת האורטסגרופנפיהרר של המפלגה הנאצית בירושלים, לודוויג בוכהאלטר, כי הוחלט להוציאו משורות המפלגה הנאצית בעקבות "חתירה תחת האוטוריטה של ההנהגה המקומית, סיכון כבודה, העדר משמעת והתנהגות בלתי הולמת של חבר מפלגה". בוכהאלטר ציין בהודעתו לקארל רוף, הלאנדספארטראואנסמאן, כי שרף הוזהר כאשר התקבל למפלגה הנאצית בנובמבר 1933 בירושלים שחברותו תחדל "אם לא ייטיב את דרכיו". חששו של בוכהאלטר היה ששרף מתכוון להשתמט מהגשת בקשה להיכנס לשורותיה של גרמניה עצמה באמצעות חברות במפלגה באחד מסניפיה בא"י. בוכהאלטר ביקש מרוף להעביר בהקדם את ההחלטה על הדחת שרף מהמפלגה מאחר ששני סטודנטים גרמנים המתגוררים בפנסיון לנדהולט הם חבריו של שרף ובהגיעם לגרמניה הם עלולים לסלף ידיעות על הפרשה בהעברתן למפלגה. בוכהאלטר טען נגד שני חבריו של שרף כי בבואם לירושלים סירבו השניים להתייצב בפניו וכך חָבְרוּ לשרף.

[כנען מספר ש"שתיקה מעיקה השתררה מעבר לקו"]

בוכהאלטר: "מעולם לא היו לי עניינים עם משטרה בירושלים. לא פעלתי נגד השלטון הבריטי. לא הסתבכתי בפלילים. אין בידך שום הוכחות נגדי."

כנען: "היית אורטסגרטפנפיהרר בירושלים. מספרך במפלגה היה 1751392."

בוכהאלטר: "הנח לי, הייתי בורג קטן במפלגה. לא הייתי מן הראשונים שהצטרפו אליה. כולם נהרו לשורותיה. במאוחר הצטרפתי גם אני."

כנען: "לא נכון, בוכהאלטר. אין טעם לשקר. אתה הצטרפת למפלגה ב-1 ביולי 1933. היית בין ראשונים. אילמלא גילית נאמנות קנאית לנאצים, לא היית מנהיג הסניף הירושלמי."

בוכהאלטר: "אבל מה אתה רוצה ממני? לא היו לי כל ענינים עם היהודים. ב-1939 עברתי לגרמניה ומאז לא ראיתי יהודי לנגד עיני."

בוכהאלטר: "אני מורה, מחנך, איש תרבות. אני עומד על סף הפרישה לפנסיה. מעולם לא הזקתי לאיש. מה אתה רוצה ממני?"

כנען: "ברצוני לשאול אותך כמה שאלות על פעילותך במפלגה בירושלים."

בוכהאלטר: "התקופה ההיא פרחה לגמרי מזיכרוני ואין תועלת שאדבר אתך על כך."

כנען: "מוזר כי מי שהיה מנהיג המפלגה הנאצית בירושלים עוסק בחינוך הדור הצעיר בריפובליקה הפדראלית הגרמנית. נראה שחטאים הרבה רובצים על מצפונך, אם אינך מוכן להשיב לשאלותי."

בוכהאלטר: "בשם אלוהים! הנח לי!... דבר עם יון הופמן על התקופה ההיא. הוא מנהיג העדה..."

בוכהאלטר הניח את השפורפרת והשיחה הסתיימה.

בהמשך מספר כנען: "כבוכהאלטר נהגו גם טמפלרים אחרים שנפגשתי אתם בגרמניה. אף הם סירבו להשיב לשאלותיי על הפעילות הנאצית בארץ-ישראל. נראה, שיש להם מה להסתיר".

12. ב-1932 יסד העו"ד עוני-עבד-אל-האדי את מפלגת "איסתאקלאל". מפלגה זו הייתה קיצונית ביחסה כלפי הבריטים והיהודים. היא גילתה אהדה לפאשיזם ומצעה דגל בפאן-ערביות. מקור כוחה בא בעיקר מערי פלשתינה. מפלגת "איסתאקלאל" הייתה המפלגה הערבית הראשונה בא"י שבאה במגע עם רומא וברלין משנות השלושים ונהנתה מתמיכתן הכספית. בתום מלחמת העולם השנייה היו אנשיה הראשונים מחסידי היטלר ומוסוליני שחזרו לחיק השלטון הבריטי.

14. "תעודת התנהגות של נוער-היטלר" ( Führungszeugnis der Hitlerjurgend ) ניתנה ב-29 בפברואר 1936 לחניך בשם קורט וילאנד. בתעודה נרשם:

19. "חומת טגארט" נקראה על שמו של סיר צ'ארלס טגראט, מומחה משטרה בריטי מהודו שמשטרת המנדט הזמינה בסתיו 1938 להגיש הצעות ללוחמה במורדים הערבים באמצעים משטרתיים. סיר צ'ארלס המליץ על הקמת גדר-תיל לאורך גבול ישראל-סוריה. המלצה אחרת הייתה להקמת תחנות-משטרה מבוצרות בנקודות איסטראטגיות של הארץ.

# data[].attributes.attachment_link.title
המפלגה הפלסטינית הנאצית - התפשטות הנאציזם בקרב הגרמנים והטמפלרים בא"י והחדרתו לערביי א"י ע"י המגעים עמם

# data[].attributes.attachment_link.description
סקירה מקיפה זו היא ראשונה בסדרת מאמרי תגובה למאמר השקר הגס המוצג בתעמולה הפלסטינאית כי 'האין הפלסטינים נושאים באחריות ממש כמו מנהיגם חאג' אמין אל-חוסייני, ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השניה?' המופיע באתר ההסברה הפלסטיני 'פלסטין זכורה'. לרוע המזל, משמעות השאלה הזו בשביל העם הפלסטיני היא שעליו לשלם את מחיר שיתוף הפעולה של אדם בודד עם הנאצים!...

# data[].attributes.headline
מסתרי ומכמני שרונה, קישור לסיור מודרך על כל הבתים

# data[].attributes.subject
מסתרי ומכמני שרונה, קישור לסיור מודרך על כל הבתים

# data[].attributes.attachment_link.title
דף הבית - אפי טורס

# data[].attributes.attachment_link.description
מחירון טיולים לדוגמא טיול למקווה ישראל בשעות החשיכה אחד הטיולים הכי יפים שתראו בזמן הקרוב 149 ש"ח יפו וכיכר השעון טיול סביב העתיקות בשוק יפו והסביבה 99 ש"ח סיור שורשים בשכונת מונטיפיורי סיור לילי בין חומות העיר העתיקה . כולל ארוחת ערב 199 ש"ח צרו קשר עוד היום

# data[].attributes.headline
תחנה חדשה -  הבאולינג

# data[].attributes.subject
תחנה חדשה -  הבאולינג

# data[].attributes.attachment_link.title
הבאולינג הטמפלרי בשרונה Cell Aviv Sarona by Shevach

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.attachment_link.title
Fulldive VR - Virtual Reality - Android Apps on Google Play

# data[].attributes.attachment_link.description
A Social All-in-One Virtual Reality (VR) Platform for Cardboard and Daydream VR

# data[].attributes.headline
ללמד היסטוריה לעשות היסטוריה

# data[].attributes.subject
ללמד היסטוריה לעשות היסטוריה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ענת ורפאלה, שתי מורות משני בתי ספר, החליטו לשתף פעולה במיזם מיוחד שמלמד את התלמידים היסטוריה ומחקר, עוזר לתיירות בארץ ואפילו מפגיש בין תלמידים מהחינוך הרגיל לתלמידים נכים ומשותקי מוחין. איך הכל התחיל?
רפאלה: " חשבתי הרבה על האמירה של לאונרדו דה וינצ'י 'למידה ללא תשוקה מקלקלת את הזיכרון'. הוא הזהיר את ציבור הלומדים כבר לפני חמש מאות שנה, ש-'שום דבר ממה שנספג בלמידה כזאת אינו נשמר!'. הרהרתי באמירה של לאונרדו גם בזמן שכינסתי את תלמידי בתחנת הרכבת סבידור. כל אחד הגיע ממקום אחר, אך כולם היו נרגשים ביותר לקראת הצגת המיזם שלנו -Cell Aviv, בכנס מו"ח - מחשבים וחינוך. זה לא היה הכנס הראשון בו הציגו התלמידים את המיזם, אבל ההתרגשות עדיין הייתה בשיאה. המיזם שלנו - תל אביב בסלולארי, פרי חזונו של מקס סיון - מנהל תיכון הרב תחומי עמל שבח מופת, החל לתפוס תאוצה והוזמנו להציג אותו בכנסים רבים.

התכנסנו בתחנת הרכבת ובדקנו לרגע שכל הנדרש לשם ההצגה פועל. באותו יום הדגמנו את מסלול הרכבת ההיסטורי מיפו לירושלים, שהתחיל במתחם "התחנה" ביפו מול שפת הים, עבר דרך נווה צדק, רחוב הרצל, בית המכס ורחוב הרכבת. עוד אנחנו בודקים את התחנות והציוד, הצצתי לעבר האוטו והספקתי לראות את הפקח מתרחק כשעל המגבים הבהב באדום קנס מעצבן. "איזה בוקר של כיף!".

ענת: "באותו הזמן אני עשיתי את דרכי מבית ספר און לאותו הכנס ממש, ובמוחי מחשבה אחת מרכזית: היום אני תופסת אותם, את עמל האלה מבית ספר שבח מופת - ומבקשת לחבור אליהם בשיתוף פעולה איתנו, עם בית ספר און למשותקי מוחין. איך, איך פספסתי אותם בכנס הקודם של Apple? למה לא ניגשתי? למה התביישתי? בדיוק דגם כזה של פרויקט רציתי להוציא לפועל עם התלמידים הנכים שלי. פרויקט חוויתי, פרויקט של למידה אקטיבית, פרויקט שמערב את הלומד... מזל שראיתי שהם מציגים שוב, היום אני צדה אותם."

רפאלה: "עלינו לבמה בכנס, התלמידים ואני, עמוסים לעייפה באייפדים ועוד מגוון אמצעי המחשה מתוחכמים, והדגמנו את המסלול הדיגיטלי של הרכבת ההיסטורית. כל מה שיכול היה ליפול - נפל. אבל... ההצגה נמשכה, התלמידים היו מצוינים והקהל הנלהב שאל אינספור שאלות: על צורת הלמידה, על מציאות רבודה, על הטכנולוגיה של האפליקציה ועוד. ואז בהפסקה, ליד הקרקרים, עטה עלי בפתאומיות צעירה רזה בעלת שיער ארוך ומבט יוקד ודרשה בתקיפות - 'שיתוף פעולה!' חייכתי בנועם וניסיתי לחמוק מהצד השני של השולחן, אך לצערי היה שם קיר. נלכדתי."

ענת: חשתי סיפוק עצום. סוף סוף המרדף הגיע לקיצו. היה לי כרטיס ביקור עם שם, טלפון ומייל. ידעתי שנקיים פגישה וכי ברגע שאציג בפניהם את פרופיל בית הספר ואת העשייה החינוכית שלנו - נחבור לפרויקט משותף. מכאן קצרה הייתה הדרך. נפגשנו צוות המורים והמנהלים, ולאחר התלבטויות מסוימות בנוגע לאפליקציה ולמקום, החלטנו ללכת על המתחם המתפתח החדש - שרונה, ועל האפליקציה הפשוטה ביותר למשתמש, והשאר היסטוריה.... (עם נגיעה באזרחות, האמת).

רפאלה וענת - המורות שהובילו את המיזם

התחלנו לחשוב מה בעצם רואים בני הדור הצעיר, "הצועד על סלפונו", כשהם מתבוננים על מבנה היסטורי או לומדים היסטוריה. בדרך כלל, הם מבחינים רק במעטפת מתפוררת ולא רלבנטית ולצדה, במקרה הטוב, שלט קטן בשלוש שפות. יחידת לימוד זו נועדה לשנות את המצב באמצעות כלים העושים שימוש בטכנולוגיה ניידת - מכשירי סלולר ואייפדים. לא פחות חשוב מכך, התוכנית נועדה ללמד את התלמיד שיעור בהיסטוריה בצורה פעילה, להקנות לו מושגי יסוד תקופתיים, לגרום לו להתלהב ולהביע עמדה על ידי שזירת העבר וההווה זה בזה. הלמידה הניידת מרחיבה את גבולות הכיתה ובית הספר ומאפשרת יצירת יישומים חדשים, התורמים לקהילה ולעיר.

המיזם פותח על ידי תלמידי הרב תחומי עמל שבח מופת תל אביב, במסגרת פרויקט יזמות, בשיתוף תלמידי בית הספר "און" לתלמידים פגועי שיתוק מוחין ונכויות מורכבות בצהלה. הוא מציע מידע לתיירים, שיוכלו לבחור מסלול מתוך מאגר וליהנות ממגוון תכנים היסטוריים, גיאוגרפיים ותרבותיים, ישירות לסלולרי שלהם. החומרים כוללים סרטונים, טקסטים, דפי מידע, תמונות, שירים ועוד. בדומה להדרכה המוקלטת במוזיאון, התייר עובר בין אתר לאתר ויכול להכיר וללמוד את הרבדים העמוקים של חיי העיר.

במהלך העבודה על המסלול, שמו התלמידים דגש מיוחד על נושא הנגישות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים - פיזיים וקוגנטיביים כאחד, ונתנו את הדעת להנגשת המידע באופן שיהיה ויזואלי, בהיר, בעל אלמנטים גדולים וברורים ודובר שפת סימנים, לטובת אוכלוסיית לקויי הראייה, לקויי השמיעה ועוד. המיזם נעשה ללא מטרות רווח, כשירות לציבור ותרומה לקהילה ולחברה. המועצה לשימור אתרים תאפשר להציב שלטי QR-code בתחנות כך שכל אדם שיגיע יוכל לפתוח את המסלול באמצעות האפליקציה ולסייר בין התחנות.
איך התרחשה העבודה עם התלמידים?
בתחילה נפגשנו כולנו, הילדים והמורים משני בתי הספר במתחם שרונה, וקיבלנו הדרכה על המקום. במפגש זה תכננו יחדיו את מסלול המיזם. לאחר פגישה זאת התלמידים נחלקו לצוותים, כאשר כל צוות אחראי לבניית מספר תחנות לאורך המסלול. הצוותים מעמל שבח מופת יצרו לכל תחנה כרזה אינטראקטיבית וסרטון בו הם ראיינו איש מפתח הקשור לתחנה, והצוותים מבית הספר און הנגישו את כל אחת מהתחנות והכרזות באמצעות תרגום לשפת הסימנים, צבעוניות מתאימה, הוספת גרפיקה ברורה וכדומה. לשם בניית התחנות, חברי כל צוות בצעו עבודת חקר פעילה בקבוצות קטנות: למדו, כתבו, ראיינו אנשי מפתח, הפיקו סרטונים היסטוריים להמחשת המסלול ועוד... הכול באמצעות אייפדים ואפליקציות הזמינות לכל.

פגישת התלמידים משני בתי הספר בסיור בשרונה

התלמידים חקרו באופן פעיל וראיינו דמויות מרכזיות הקשורות לתחנות אותן יצרו. כך למשל, ראיינו התלמידים את תת אלוף במילואים נחמיה דגן, אשר הוביל את חטיפת המכ"ם הסובייטי משטח מצרים, מבצע אשר תוכנן כולו בבית הסביבון בשרונה, לשעבר בית מודיעין-אוויר. מפי נכדתו של הרוקח היהודי איזידור ממלוק, שהיא רוקחת בעצמה, למדו את סיפורו של הרוקח היהודי היחיד במושבה הטמפלרית הגרמנית בשרונה. התלמידים אף התוודעו למחלוקות השונות בנוגע לשימור ופיתוח, מפי תמר טוכלר - מהמועצה לשימור אתרים, שהייתה הרוח החיה במאבק לשימור המתחם.

תוך כדי העבודה, הצוותים משני בתי הספר היו בקשר מתמיד זה עם זה באמצעות פגישות ווירטואליות, קבוצות וואטסאפ ייעודיות וחלופת מיילים. הוואטסאפ איפשר לכל תלמיד לתקשר בצורה הנוחה לו - תלמידים שמתקשים בכתיבה בשל נכות, יכלו להקליט הודעות ולשלוח אותן לקבוצה.

כך, במהלך השנה התלמידים למדו לא רק היסטוריה, אלא גם עבודה בצוות, על נגישות וכן על תקשוב, כגון: מהי מציאות רבודה, כיצד יוצרים QR Code, כיצד יוצרים מצגת נגישה וכו... כל אלה חשובים לתלמידים משני בתי הספר על מנת להשתלב באופן מיטבי בחברה הטכנולוגית בה אנו חיים, ומקדמים במיוחד ילדים עם נכויות, שהעבודה דרך מערכות ממוחשבות יכולה לגרום להם להרגיש שווים בחברה.

העבודה התקיימה באופן שמאפשר ביטוי של כל אחד מהתלמידים - בוואטסאפ. הודעות קוליות עזרו לתלמידים שמתקשים בכתיבה

בנוסף לעבודה המעשית על המסלול, יזמה הרכזת הפדגוגית אביבית קאופמן קישור לפרויקט החקר התיאורטי באזרחות בו חוקרים התלמידים נגישות לבעלי מוגבלויות במקומות שונים.
ואיך התלמידים הגיבו לעבודה במיזם?
ענת: "כשהתלמידים שלי, בתחילת ההשתתפות שלהם במיזם, אמרו עליו: 'וואו!', ידעתי שמשהו טוב קורה. גם כאשר הם פתאום החלו להיכנס לכיתה ולספר לי בהתלהבות שהם דיברו עם התלמידים משבח מופת בוואטסאפ והם כבר קצת חברים שלהם הבנתי שאנחנו בהחלט בכיוון הנכון. במהלך השנה האחרונה שמעתי הרבה 'וואו', 'זה מדליק', 'אני רוצה לעשות', ו-'יש לי רעיון' בהקשר של המיזם הזה.

בקרב התלמידים נוצרה גאוות יחידה: 'אנחנו עובדים על פרויקט שרונה', 'כולם יוכלו לסרוק את ה QR Code ולראות מה שעשינו', 'יראו שזה בית ספר און'...

כל זאת מרגש אפילו עוד יותר נוכח היותם נכים, וזו להם הפעם הראשונה שהם תורמים לקהילה במקום להיות נתרמים; תלמידיי מורגלים שמטפלים בהם, דואגים לצרכיהם, מתחשבים בהם, אבל אחרי הכל הם פאסיביים יותר מאקטיביים. הפרויקט גרם להם להרגיש שהם משפיעים ומשנים, הם יוזמים וחדשניים במקום להיות במקום הקבלה, הם הנותנים!"

תלמידות מבית הספר און עובדות על האייפד בפרויקט

רפאלה: "התלמידים מאוד מתלהבים כי הם חווים חוויה של התרגשות וגילוי והם לומדים היסטוריה לא באמצעות שינון מספרי לימוד אלא בדרך חוויתית של משחק. היופי הוא שהם עובדים בצוות, מפתחים את המסלול בעצמם, מתווכחים ומגיעים להחלטות באופן הכי יצירתי שאפשר. לדעתי העתיד של שיעורי ההיסטוריה ילך יותר ויותר לכיוון אוריינות שאינה ליניארית כמו טקסט, אלא מבססת רשת של קישורים ואסוציאציות שמובילות לסרטונים, מצגות, מידע כתוב, תמונות, אתרים סיפורים אישיים וכדומה."

ומה אומרים התלמידים על הפרויקט? הנה כמה תגובות:

"היה כיף ללמוד היסטוריה ממי שעשה היסטוריה ... עכשיו אנחנו מבינים את ההבדל בין מקורות כתובים למקורות ראשוניים, בין חיפוש דיגיטלי לחיפוש אנלוגי".

"הפרויקט גרם לנו לעמוד על מגוון הרגשות שמעורר מפגש עם אדם לא מוכר, זר ושונה, להבין את הבעיות היום יומיות שלו והקשיים שהוא נתקל בהם... אנחנו שמחים על ההזדמנות ליצור תיקון בחברה הישראלית, להוביל שינוי למען האוכלוסייה המוגבלת ולעודד את מימוש זכותם לשוויון כאזרחים וכבני אדם".

"יצאנו מהקופסה שלנו... היה כיף. למדנו לעבוד בקבוצה עם אנשים חדשים וקיבלנו ידע כללי רחב יותר".

מפת המיזם
המיזם המשותף זכה לאחרונה בפרס המחלקה לחינוך על יסודי של עיריית תל אביב על חדשנות ויזמות. אתם מוזמנים לקרוא עוד על המיזם:

ניתן ללמוד עוד רבות ואף לקבל השראה להוראה בצורה דומה באמצעות יחידת הלימוד שכתבה רפאלה בלס.

כמו כן אתם מוזמנים לצפות במצגת אותה מציגים התלמידים בכנסים אליהם הם מוזמנים.

אנו מזמינות אתכם המורים לספר בתגובות כיצד אתם מלמדים היסטוריה באופן פעיל, וכן לאמץ את המיזם באזורכם.
*את הראיון ערכה והעלתה על הכתב אור ביגון שמש.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
קולות מהשטח - קבוצת עמל

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
יעל ביבר אביעד

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
שומעים חינוך

# data[].attributes.attachment_link.title
ללמד היסטוריה, לעשות היסטוריה | הגיע זמן חינוך

# data[].attributes.attachment_link.description
ענת ורפאלה, שתי מורות משני בתי ספר, החליטו לשתף פעולה במיזם מיוחד שמלמד את התלמידים היסטוריה ומחקר, עוזר לתיירות בארץ ואפילו מפגיש בין תלמידים מהחינוך הרגיל לתלמידים נכים ומשותקי מוחין. איך הכל התחיל? רפאלה: " חשבתי הרבה על האמירה של לאונרדו דה וינצ'י 'למידה ללא תשוקה מקלקלת את הזיכרון'.

# data[].attributes.headline
תמליל מתוקן של השיחה עם שי פרקש על הבאולינג

# data[].attributes.subject
תמליל מתוקן של השיחה עם שי פרקש על הבאולינג

# data[].attributes.headline
אלבום תמונות משי פרקש מהבאולינג, ציורי הקיר ומהסיור המשותף עם בית ספר און ופתח תקווה

# data[].attributes.subject
אלבום תמונות משי פרקש מהבאולינג, ציורי הקיר ומהסיור המשותף עם בית ספר און ופתח תקווה

# data[].attributes.attachment_link.title
sarona בתים מבפנים 2015, הבאולינג, , שי פרקש מסביר על ציורי הקיר

# data[].attributes.headline
ראיון טלפוני עם שי פרקש בנוגע לבאולינג

# data[].attributes.subject
ראיון טלפוני עם שי פרקש בנוגע לבאולינג

# data[].attributes.headline
הידעתם שהבאולינג התחיל כבר לפני 5000 שנה??

# data[].attributes.subject
הידעתם שהבאולינג התחיל כבר לפני 5000 שנה??

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משחקים עתיקים

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
טיפים לילדים

# data[].attributes.attachment_link.title
כדורת - מהו הבאולינג ואיפה הוא נולד?

# data[].attributes.attachment_link.description
איך נולד משחק הבאולינג? באולינג (Bowling) או כדורת הוא משחק החרוטים שבו צוברים נקודות על ידי גלגול כדור כבד במסלול והפלת כמה שיותר מ-10 הפינים, העומדים בסופו. הבאולינג נולד ככל הנראה במצרים העתיקה. סימנים לכך התגלו בשנת 1930 בקבר מצרי עתיק, בו נמצאו כדורי באולינג ופינים משנת 3200 לפני הספירה.

# data[].attributes.headline
מבט שני - מפרקים את ההיסטוריה, רשות השידור בשרונה

# data[].attributes.subject
מבט שני - מפרקים את ההיסטוריה, רשות השידור בשרונה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
הערוץ הראשון

# data[].attributes.attachment_link.title
מבט שני - מפרקים גם את ההיסטוריה

# data[].attributes.attachment_link.description
30.12.15 מוחקים היסטוריה של מדינה, בעבור רווחי נדל"ן. תרבות וזיכרון של עידן שלם נמצאים תחת איום הריסה בימים אלה במתחם רשות השידור שרונה בתל אביב. הרשות עצמה עוברת כידוע הליך פירוק, אבל מדוע האתרים ההיסטוריים שבהם ממוקמים קול ישראל, ואולפני הטלוויזיה, לא נשמרים? כתבתה של איטה גליסקברג

# data[].attributes.headline
מודדים משקפי VR

# data[].attributes.subject
מודדים משקפי VR

# data[].attributes.headline
מודדים משקפי VR

# data[].attributes.subject
מודדים משקפי VR

# data[].attributes.headline
כיצד מראיינים

# data[].attributes.subject
כיצד מראיינים

# data[].attributes.headline
התחנות , הצוותים, המשימות

# data[].attributes.subject
התחנות , הצוותים, המשימות

# data[].attributes.headline
הלוגו המשולב לטינגלינק

# data[].attributes.subject
הלוגו המשולב לטינגלינק

# data[].attributes.headline
הבית מיועד להריסה

# data[].attributes.subject
הבית מיועד להריסה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בקרוב תל אביב תאבד רחוב לטובת הרחבת דרך בגין: זהו רחוב עין דור, ממזרח לקריה הצבאית - שכעת נותר בו רק מבנה אחד והוא מועד להריסה. לפני כחודש נדהמו אנשי שימור לגלות כי משרד הביטחון הרס שני מבנים נוספים במעלה הרחוב, ששימשו עד לפני שנים ספורות את קצין העיר והמרפאות הצבאיות; וכעת הם מנהלים קרב אבוד מראש נגד הרס בית הוגו ונאגל שבתוך תחום הקריה, בפינת הרחובות קפלן ודרך בגין. לפני חודש דווח על חתימה על הסכם ראשון לשיווק ופינוי מחנות צה"ל ממרכז הארץ ("שוה"ם 1"), ותחילתו בהעתקת "קרן הקריה" ושטחים...

﻿

# data[].attributes.attachment_link.title
כך הורסים בית טמפלרי ייחודי

# data[].attributes.attachment_link.description
בקרוב תל אביב תאבד רחוב לטובת הרחבת דרך בגין: זהו רחוב עין דור, ממזרח לקריה הצבאית - שכעת נותר בו רק מבנה אחד והוא מועד להריסה. לפני כחודש נדהמו אנשי שימור לגלות כי משרד הביטחון הרס שני מבנים נוספים במעלה הרחוב, ששימשו עד לפני שנים ספורות את קצין העיר והמרפאות הצבאיות; וכעת הם מנהלים קרב אבוד מראש נגד הרס בית הוגו ונאגל שבתוך תחום הקריה, בפינת הרחובות קפלן ודרך בגין.

# data[].attributes.headline
באתר הבולים - סיפורו של המטמון

# data[].attributes.subject
באתר הבולים - סיפורו של המטמון

# data[].attributes.attachment_link.title
מטמון הזהב של הטמפלרים - בולים

# data[].attributes.attachment_link.description
כיצד מצא הארכיטקט דני גולדמן את המטמון הסודי של הארכיטקט הטמפלרי הוגו ונאגל.

# data[].attributes.headline
סרטון זהב הטמפלרים

# data[].attributes.subject
סרטון זהב הטמפלרים

# data[].attributes.attachment_link.title
ברגע האחרון, השבת אוצר הטמפלרים

# data[].attributes.attachment_link.description
סיפור על אוצר חבוי של תושב מקהילת הטמפלרים בארץ שגורשו על ידי הבריטים במלה"ע השנייה. האוצר התגלה כעבור 60 שנה והוחזר אל בעליו בן המאה אז, שגר באוסטרליה דצמבר 2009

# data[].attributes.headline
מטמון הטמפלרים - גלובס

# data[].attributes.subject
מטמון הטמפלרים - גלובס

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הסיפור הזה מתחיל אי שם בשנות ה-60 של המאה ה-19. באותם ימים עלו והתיישבו בארץ ישראל הטמפלרים, חברי ארגון דתי גרמני שפעל על פי האידיאולוגיה הדתית שהנחתה אותו: התיישבות בארץ הקודש. חברי הארגון הקימו התיישבויות רבות בכל חלקי הארץ, מתוכן שבע מושבות. אחת מהן הייתה מושבת שרונה בתל אביב, שלימים הפכה למחנה הצבאי הידוע בשמו - הקריה.

בתחילת שנות ה-40 של המאה הקודמת, כשהם כבר דור שלישי בארץ, מחליטים הבריטים כי הטמפלרים אינם רצויים עוד במדינת היהודים אשר בשליטתם, וגירשו אותם מהארץ בחזרה לגרמניה; מצד שני הציעו להם הבריטים, אם יבחרו בכך, אפשרות להתמקמות מחדש באוסטרליה. אפשרות זו הועדפה על רובם, כיוון שגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה חרבה. היות ונאסר עליהם לקחת עמם חפצי ערך, הטמינו הטמפלרים את אותם חפצים במקומות מסתור בתוככי הבתים.

זיכרון של ייקה

ד"ר דני גולדמן, אדריכל, ערך מחקר על הארכיטקטורה של הטמפלרים. המחקר הפך לעבודת הדוקטורט שלו. לצורך המחקר נפגש גולדמן ברחבי העולם עם רבים מאותם טמפלרים קשישים. אחד מהם, ארכיטקט גרמני בשם הוגו וונאגל, שהיה דור שלישי בארץ למשפחת בנאים והוגלה לאוסטרליה בשנת 1941, סיפר לו על מטבעות זהב שהטמין, מחוסר ברירה, בתוך הקיר של המוסך שבביתו, בין שלושה בלוקים, ימים ספורים לפני שגורש מארץ ישראל.

כשוונאגל סיפר את סיפורו המרתק גולדמן הופתע, אם כי לא ממש יצא מגדרו. מניסיונו בעבודת הדוקטורט על מסדר הטמפלרים הוא היטיב להכיר, כאמור, סיפורים על אוצרות שהחביאו הטמפלרים בעת נטישתם הכפויה את ארץ ישראל. מקצת הסיפורים מפרנסים מיתולוגיות שונות עד ימינו, אם כי האפשרות לממש את הסיפור, קרי לאתר את האוצר בשלמותו על פי שיחזור מרחוק, נראתה בתחילה, גם עבור גולדמן, כאפשרות בלתי סבירה בעליל. כך שמה שבעיקר הפתיע את גולדמן הוא הזיכרון הפנומנולגי של הייקה בן ה-96.

למרות השנים הרבות שחלפו מאז, וונאגל בן ה-96 הצליח לשרטט מפה מדויקת של פנים הבית ושל המקום בו הטמין את אוצרו. מדובר בבית ששימש משך שנים רבות את היחידה לתכנון אמצעי לחימה במטכ"ל. גולדמן לא היסס. הוא החל לחפש דרך המפה הפרטנית ששירטט וונאגל. לפני שבועות מספר גולדמן חפר בקיר הבניין ומצא את האוצר של וונגאל: 23 מטבעות זהב בוהקים עטופים בתוך חתיכת בד.

גולדמן, עדיין נרגש, משחזר את הרגע בו נחשף בפניו הגילוי: "כשנפגשתי עם הוגו באוסטרליה, הוא שירטט מפה. בשירטוט של חדר המוסך הוא סימן 80 סנטימטר מהרצפה ו-60 סנטימטר מהפינה. זה היה כמעט מדויק, והכל מזיכרונו. אחר כך הוא חתם לנו על אישור לפעול בשמו. זה מדהים. האוצר נותר בקיר 62 שנה, ולשמחתי לפני חודש חילצנו אותו. בתוך פיסת הבד היו מטבעות עות'מאניות, לירות תורכיות, פרנקים צרפתיים, לירות אנגליות מאותה תקופה. הערך הכספי הוא נמוך, משהו כמו 2000 דולר. אבל מדובר במשהו שהוא הרבה יותר מכסף. זהו בית ענק, שלוש קומות עם מוסך. אחד הבתים האחרונים שנבנו בשרונה.

"קדחנו בבלוק וחצבנו בקיר. זה היה בערך כמו לפתוח סתימה בשן. כשחילצנו את המטבעות וקיבלנו את האישור להביא אותם למשפחה, כלומר לא עברנו על חוק העתיקות, טלפנתי לטרודי ולהנס, ילדיו של הוגו. אנחנו היינו כל הזמן בקשר עם משפחתו. ברגע שהם שמעו שהאוצר נמצא, הם טסו לארץ מיד".

איך הוגו הגיב כששמע על תוצאות המבצע?

"הוא מיד הציע לי חצי מהמטבעות, אבל כמובן שסירבתי בתוקף".

צה"ל מסתער על היעד

הבית שבו החביא את המטבעות האלה, ממוקם בבניין הצדדי בצפון הקריה, בתחילת רחוב קפלן. הבניין בדיוק התפנה, כי עמד לפני שיפוצים. שיפוצים שלאחריהם, ככל הנראה, לא היה נותר זכר לאוצר.

גולדמן: "למזלנו הטוב נשאר חשמל בבניין, ומצאנו יום שהתאים לכולם. צילמנו ותיעדנו הכל. מתישהו, אם נמצא משקיע, נפיק סרט תיעודי על המבצע". גולדמן מספר שלקח לו למעלה משנה לקבל את האישורים להיכנס לבית, שהיה מאוכלס ביחידות צבאיות כאלה ואחרות. בעזרת ניר מן, סטודנט בתחום המחקר ההיסטורי ושותפו לפרויקט, בעיות הבירוקרטיה נפתרו.

"ניר ליווה את הנושא מהרגע שדובר צה"ל חיבר בינינו. הוא איש המפתח, למעשה. הוא עובד מול צה"ל אז הוא משך בחוטים וקישר ביני לבין הגורמים שהיו מוסמכים לאשר את כל המבצע", גולדמן אומר.

מן: "צה"ל הגיש עזרה מיידית וגילה מעורבות בתחום התיעוד ההיסטורי, כמו היחס לסוגיית שימור הקריה. זה קובע תקדים מאוד מרשים בעיניי בהיבט הציבורי ובתולדות צה"ל. לא כל מפקד בסיס מחוייב למה שקרה לפני 60 שנה".

גולדמן, איך התחקית על עקבותיהם של הטמפלרים הקשישים?

"ישנו אתר אינטרנט באנגלית. מנהל האתר הוא טמפלר. ביקשתי ממנו הכוונה דרך אי.מיילים, כך הגעתי לכל הקשרים עם הטמפלרים. זה היה תהליך ממושך של בניית אמון ביני לבינם".

גולדמן מספר שישנן הטמנות של חפצי ערך בלא מעט בתים שהיו של טמפלרים. "אנחנו יודעים על מקרים שהיו בעבר. מצאו לא מזמן מזכרות בכל מיני עליות גג, כמו סכין קומנדו שגרמני אחד קיבל כמזכרת במלחמת העולם הראשונה, כהוקרה על שירותו. סכין ממש יפה, עדיין כמו חדש".

לדבריו, כל פועל בניין שהיה מוצא מטמון שכזה, היה ממהר לבזוז אותו. זה קרה הרבה, הוא אומר. "כל הנכסים של הטמפלרים למעשה הולאמו לפי החוק שיצא ב-1950, כחלק מהמשא ומתן במהלך הסכם שילומים בין הגרמנים לבינינו".

אז בעצם אתה אומר שאין לצאצאי המגורשים זכות על הנכסים?

"בדיוק. הפקיעו מהם את הזכויות של הנכסים. זה הפך לשטח צבאי ב-1950".

# data[].attributes.attachment_link.title
אי המטמון; האוצרות הגנוזים בקירות הקרייה בת"א

# data[].attributes.attachment_link.description
הסיפור הזה מתחיל אי שם בשנות ה-60 של המאה ה-19. באותם ימים עלו והתיישבו בארץ ישראל הטמפלרים, חברי ארגון דתי גרמני שפעל על פי האידיאולוגיה הדתית שהנחתה אותו: התיישבות בארץ הקודש. חברי הארגון הקימו התיישבויות רבות בכל חלקי הארץ, מתוכן שבע מושבות. אחת מהן הייתה מושבת שרונה בתל אביב, שלימים הפכה למחנה הצבאי הידוע בשמו - הקריה.

# data[].attributes.headline
אוטה ווליש, מעצב הבולים

# data[].attributes.subject
אוטה ווליש, מעצב הבולים

# data[].attributes.headline
על הכנת בולי דואר עברי / איתמר עצמון

# data[].attributes.subject
על הכנת בולי דואר עברי / איתמר עצמון

# data[].attributes.attachment_link.title
אנציקלופדיה יהודית דעת - בולי דואר עברי ;

# data[].attributes.headline
מטבע מול מטבע

# data[].attributes.subject
מטבע מול מטבע

# data[].attributes.attachment_link.title
טביעת אצבע מן העבר במטבעות ישראל - בולים

# data[].attributes.attachment_link.description
בחירת השם "פרוטה" למטבע הישראלי מסתמכת על מקורות מהמשנה ומהתלמוד: "בית הלל אומרים שהאישה נקנית בפרוטה ובשווה פרוטה"... (קידושין ב' א'). מושג על כוח הקניה של הפרוטה בימים ההם אפשר לקבל מן הפסוק הבא: "נתן לו שתי פרוטות, אמר לו הבא לי אתרוג, והלך והביא לו בפרוטה אתרוג ופרוטה רימון"...

# data[].attributes.headline
עוד על סמלי חג הסוכות במטבעות העתיקים

# data[].attributes.subject
עוד על סמלי חג הסוכות במטבעות העתיקים

# data[].attributes.attachment_link.title
סמלי חג הסוכות באמנותנו העתיקה / ברוך קנאל

# data[].attributes.attachment_link.description
בחג הסוכות נאספו המונים גדולים לירושלים. בתקופה זו נח עובד האדמה, ובשמחה בא לירושלים, וארבעת המינים בידו. כידוע, היו אבותינו עובדי אדמה, וברכת ה' החשובה ביותר לעובד האדמה בימי קדם היתה מתת גשמים בעתם, ובכמות מספקת. והרי בחג הסוכות מתפללים על הגשמים.

# data[].attributes.headline
הפעלה על סמלי מטבעות / עמלנט

# data[].attributes.subject
הפעלה על סמלי מטבעות / עמלנט

# data[].attributes.headline
כתב עברי עתיק

# data[].attributes.subject
כתב עברי עתיק

# data[].attributes.headline
מטבעות כסממן של ריבונות ותעמולה

# data[].attributes.subject
מטבעות כסממן של ריבונות ותעמולה

# data[].attributes.attachment_link.title
מלחמה של רוח/ איתמר עצמון

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ציר הזמן ביהדות

# data[].attributes.attachment_link.title
ציר הזמן ביהדות | תאריכים חשובים בתולדות העם היהודי

# data[].attributes.attachment_link.description
מורשת יהודית - ציר הזמן תאריכים חשובים בתולדות העם היהודי

# data[].attributes.headline
על משמעות הסמלים העתיקים על גבי מטבעות המרד

# data[].attributes.subject
על משמעות הסמלים העתיקים על גבי מטבעות המרד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
היום בשיעור האחרון לסמסטר בקורס משטר תרבות וחברה במאה ה- 20, לפתע הזכיר המרצה בדרך אגב את "הנאום הסודי" של חרושצ'וב, ואת העובדה שהמוסד חשף אותו למערב. החיבה שלי לדברים סודיים גרמה לי להתנתק לגמרי מכל מה שקרה בשיעור ולהתחיל לחפש כמה שיותר חומר בנושא:

הנאום המדובר התרחש בשנת 1956, ובו תקף חרושצ'וב את סטאלין (שמת 3 שנים לפני כן) על שעיוות בצורה חמורה את עקרונות המפלגה הקומוניסטית, הגדיר אותו כעריץ, חשף את פשעיו - האלימות והדיכוי האכזריים, על שהמציא את המושג "אויב העם" ויצא נגד פולחן האישיות שלו.

הנאום, שנמשך 4 שעות והכיל כ- 26,000 מילים גרם לשוק ותדהמה לשומעיו: חלק התעלפו, חלק נתקפו תחושות יאוש ואחרים לא האמינו למשמע אוזניהם. בועידה עצמה נאסר לדון בדברים ורבים מהנוכחים חזרו לבתיהם, שקעו בדיכאון, ושניים מהם אף התאבדו בשבועות שלאחר הנאום.

בכל אופן, לאחר הנאום דלפו שמועות בעולם על מה שדובר והתחיל מסע מודיעיני עולמי בניסיון להשיג את הנוסח המלא של הנאום. הראשונים שהצליחו להשיג את תוכן הנאום היו אנשי השב"כ, שקיבלו את הטקסט המלא בעזרתו של העיתונאי היהודי-פולני ויקטור גרייבסקי, שסיכן את עצמו קשות כשביקש להשאיל את הנאום ובעצם צילם אותו והחזיר לאחר כמה שעות. לדברי גרייבסקי: "פעלתי באימפולס, היום ברטרוספקטיבה אני יודע שהייתי טיפש וצעיר. אם היו עולים עלי לא היינו מדברים היום. אני לא יודע אם היו הורגים אותי, אבל הייתי בוודאי יושב הרבה שנים בכלא".

כשהנאום הגיע לישראל - 70 עמודים בפולנית, הביא אותו ראש השב"כ דאז עמוז מנור לידי בן גוריון, שקרא אותו במהלך הלילה ואז אמר : אם זה אותנטי, זהו מסמך היסטורי ובעוד שלושים שנים יהיה במוסקווה משטר ליברלי". למחרת סיפר על כך ראש השב"כ לראש המוסד- איסר הראל והם העבירו אותו ל CIA.

ה- CIA ביקשו את רשותו של בן גוריון לפרסם את המסמך, והוא הסכים, בתנאי שישמיטו את המעורבות הישראלית בנושא, כדי לא לערער עוד יותר את היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה.

אחרי שהנאום הגיע לאמריקאים, הם עשו הכל כדי שהעם הרוסי ידע על המתרחש: מאות אלפי עותקים של הנאום, בכל השפות המזרח אירופיות נזרקו מבלונים פורחים שנשלחו מזרחה,ושידורים ברדיו "קול אמריקה" שידרו את הנאום ללא הרף. גם סבא שלי היה מאזין בלילות בניסיון לקלוט את השידורים (בשקט כדי שהשכנים לא ישמעו ויסגירו אותו). לפי אמא שלי כולם ניחשו מה קורה כי שכנים נעלמו בפתאומיות בלי לחזור.. היו שמועות על הדברים שנעשים בסתר, אבל אף אחד לא ידע לבטח, דיברו על זה רק בבית ובלחש.

ויקטור גרייבסקי עצמו עלה לארץ כשנה לאחר פועלו האמיץ, ועבד ברשות השידור. זמן מה לאחר הגעתו לארץ פנו אליו מה-ק.ג.ב בבקשה שיעבוד בשבילם. הוא הסכים אך בעצם דיווח כל העת לשב"כ. השב"כ דאג שיעביר ידיעות אמיתיות, כדי לשמור על אמונם ורק מדי פעם העביר ידיעות שגויות. שיתוף הפעולה הזה (לכאורה) עם הק.ג.ב נמשך 15 שנה, דרך סוכנים שהיו אנשי הכנסייה הפרובוסלאבית בישראל (!).
הק.ג.ב אפילו רצו להעניק לו את פרס לנין למפעל חיים.. בסופו של דבר השב"כ העניק לו פרס מפעל חיים כשנה לפני מותו בשנת 2007.

# data[].attributes.attachment_link.title
הנאום הסודי של חרושצ'וב

# data[].attributes.attachment_link.description
היום בשיעור האחרון לסמסטר בקורס משטר תרבות וחברה במאה ה- 20, לפתע הזכיר המרצה בדרך אגב את "הנאום הסודי" של חרושצ'וב, ואת העובדה שהמוסד חשף אותו למערב.

# data[].attributes.headline
ויקטור גרייבסקי הלך לעולמו

# data[].attributes.subject
ויקטור גרייבסקי הלך לעולמו

# data[].attributes.body
http://news.walla.co.il/item/1183661

# data[].attributes.attachment_link.title
הנאום הסודי - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
"על פולחן האישיות והשלכותיו" ( רוסית: О культе личности и его последствиях), אשר מכונה גם " הנאום הסודי", הוא נאום שנשא ניקיטה חרושצ'וב בליל 24- 25 בפברואר 1956 בפני מושב סגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג יוסיף סטלין ואת פשעיו, עריצותו ורצח ההמונים בכל תקופת שלטונו ובפרט בתקופת " הטיהורים הגדולים".

# data[].attributes.headline
בית בלדנהופר - מבצע בלזם / אלברט מנדלר 14 / מרכז המבקרים

# data[].attributes.subject
בית בלדנהופר - מבצע בלזם / אלברט מנדלר 14 / מרכז המבקרים

# data[].attributes.headline
בראיון ראשון מספר ראש השב"כ לשעבר, עמוס מנור, כיצד הגיע לידיו לפני 50 שנה נאומו הסודי של המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב, שהוקיע את פשעי סטלין.

# data[].attributes.subject
בראיון ראשון מספר ראש השב"כ לשעבר, עמוס מנור, כיצד הגיע לידיו לפני 50 שנה נאומו הסודי של המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב, שהוקיע את פשעי סטלין.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אחר הצהריים, ביום שישי, 13 באפריל 1956, נכנס זליג כץ למשרדו של עמוס מנור, ששכן במבנה ערבי מול שוק הפשפשים ביפו. מנור היה אז ראש שירות הביטחון הכללי (שב"כ). זליג כץ, שעיברת את שמו כמנהג אותם ימים לזיו כרמי, היה עוזרו וראש לשכתו. בראיון בלעדי ל"הארץ" משחזר מנור את חילופי הדברים שהיו לפני כחמישים שנים.

מנור: הגיע חומר ממזרח אירופה?

כרמי: כן. הגיע חומר מוורשה.

מנור: יש משהו מעניין?

כרמי: יש איזשהו נאום של חרושצ'וב מהוועידה.

מנור (בצעקה): מה? איפה החומר?

כרמי: בחדרי.

מנור: תביא מיד.

כרמי מיהר לחדרו וחזר עם 70 עמודים מצולמים בפולנית. "אמרתי לו, אתה אידיוט", מספר מנור. "אתה מחזיק ביד את אחד הסודות החשובים ביותר בעולם". תדהמתו וכעסו של מנור גברו עוד יותר, כשהתברר לו שהנאום נשלח מנציג השב"כ בוורשה עם בלדר של משרד החוץ, כבר לפני שלושה ימים. "אמרתי לזליג, תתקשר לדוביד שיבוא הנה מיד".

דוביד הוא דוד שווייצר, שחקן כדורגל בהפועל תל אביב וכעבור שנים מאמן נבחרת ישראל, שהיה אז אחראי על מעבדת הצילום של השב"כ. מנור ביקש מכרמי שיתרגם לו את הכתוב. "ככל שהוא התקדם בתרגום קיללתי יותר ויותר", הוא מספר. "אלוהים אדירים, אמרתי לעצמי".

בתוך זמן קצר הגיע שווייצר. "אמרתי לו, תצלם עותק אחד ותפתח כמה שיותר מהר, אני צריך להביא אותו לבן גוריון". הצילום והפיתוח נמשכו כשעתיים. בעודו ממתין לפיתוח התקשרה אשתו ציפורה, שהיתה רגילה לשעות עבודה בלתי שגרתיות ולהעדרויותיו של בעלה, ושאלה מתי הוא חוזר הביתה.

בשעה שש, שעת דמדומים, נכנס מנור למכונית הווקסהול ונסע מיד לביתו של ראש הממשלה בשדרות קרן קיימת (כיום בן גוריון) בתל אביב. "באתי לבן גוריון ואמרתי לו, השגנו את נאום חרושצ'וב בוועידה העשרים. אני לא יודע אם זה אותנטי. השגנו את הנאום ממקור שלנו בוורשה, שהשיג מאשה שעבדה אצל גומולקה".

אבל כפי שאנחנו יודעים, המזכירה, ידידתו של העיתונאי ויקטור גרייבסקי, שהשיג את הנאום, היתה מזכירה אצל אדוארד אוחאב ולא גומולקה.

מנור מחייך. "אני חשבתי אז שזה גומולקה. אמרתי לבן גוריון גם שאני לא יודע אם המקור הוא סוכן כפול שהחדיר את הנאום כדיסאינפורמציה, או שהנאום הוא מקורי אבל הוחדר אלינו בכוונה, כדי שיגיע למערב. 'על פי מה שתורגם לי, יש לי רושם שזה אותנטי, אבל אני מציע שתקרא בעצמך'. בן גוריון ידע פולנית. אני זוכר שהוא שאל אותי שלוש פעמים מה זה דיסאינפורמציה ושלוש פעמים הסברתי לו. השארתי לו עותק והלכתי".

מנור חזר משם לביתו ברחוב אשתורי הפרחי, בצפון תל אביב. למחרת בבוקר צילצל הטלפון בביתו והוא התבקש לבוא שוב לבית בשדרות קק"ל. "בן גוריון אמר: 'אם זה אותנטי, זהו מסמך היסטורי ובעוד שלושים שנים יהיה במוסקווה משטר ליברלי'. הוא החזיר לי את החומר בלי להגיד לי מה לעשות אתו".

ביום ראשון, 15 באפריל, בשובו למשרדו, סיפר עמוס מנור לראש המוסד איסר הראל על המסמך. "אמרתי לו, אם זה אותנטי זו פצצת אטום. סיפרתי לו על השיחה עם בן גוריון ושהחלטתי להעביר מיד את העותק לידי הסי-אי-איי, אבל כדי לשמור על מרב החשאיות העדפתי שהוא יוטס אל איזי דורות, הנציג שלנו בוושינגטון, ולא יימסר לנציג הסי-אי-איי בשגרירות האמריקאית בתל אביב. צירפתי למסמך מכתב שבו ביקשתי מאיזי שימסור את החומר אישית לג'ים אנגלטון ושידגיש כמה פעמים שאני לא בטוח באותנטיות של החומר ושיבדקו היטב".

עוד באותו יום נשלח המסמך עם בלדר של משרד החוץ לוושינגטון. כעבור יומייים, ב-17 באפריל, נחת המסמך על שולחנו של אלן דאלס, ראש הסי-אי-איי, שמיהר להודיע על כך לנשיא דווייט אייזנהאור. באותו יום התקשר אנגלטון לעמוס מנור. ג'יימס ג'סוס אנגלטון היה ראש האגף לריגול נגדי בסוכנות הביון המרכזית והממונה על הקשר החשאי עם המודיעין הישראלי. "הוא אמר לי שזה בעל חשיבות עליונה וביקש שאגלה לו מי המקור שלנו, שסיפק את הנאום. עניתי לו: ג'ים, יש בינינו הסכם שלא חושפים מקורות מידע וההסכם הזה חל גם על המקרה שלפנינו".

כעבור שנים סיפר אנגלטון למנור, שהסי-אי-איי גייס את מיטב המומחים שלו וגם סובייטולוגים מדופלמים מהאקדמיה כדי לבחון את הנאום ולקבוע אם זהו מסמך מקורי או זיוף. לשם כך הם אף שלחו עותק של הנאום לעיונו של שגריר ארצות הברית במוסקווה.

ג'ים ברקיע השביעי

הנאום הסודי נישא ב-25 בפברואר 1956. זו היתה שעת ערבית. 1,400 צירי הוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות זומנו לפתע למושב אחרון וסגור, בבניין הוועד המרכזי במוסקווה. נציגי המשלחות הזרות לא הורשו להיכנס לאולם. כשניקיטה חרושצ'וב, המזכיר הכללי של המפלגה, החל לנאום, התקשו הצירים להאמין למשמע אוזניהם. כמה מהם התעלפו מתדהמה. בלי כל הכנה מוקדמת פתח חרושצ'וב בהתקפה עזה וחסרת תקדים על קודמו, יוסיפ ויסריונוביץ סטלין, שמת כשלוש שנים קודם לכן.

במשך ארבע השעות של נאומו - 26 אלף מלים - הגדיר חרושצ'וב את סטלין "עריץ", הוקיע את "פולחן האישיות" והאשים אותו ב"פשעים שגרמו לאלימות אכזרית". הוא גינה את סטלין על "דיכוי אכזרי ביותר", על שהמציא את המושג "אויב העם" וקבע כי הוא "עיוות בצורה חמורה וקשה את עקרונות המפלגה".

מיד לאחר הנאום התפזרו הצירים, בלי שיתקיים כל דיון. אבל דבר הנאום הסודי עבר מפה לאוזן. פקידים ציטטו ממנו באסיפות מפלגתיות והוא החל להתניע תהליך של רפורמות. רמזים ראשונים על נאום סודי, היסטורי, שנישא בוועידת המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות, הגיעו למערב, לאחר ימים אחדים. הממשל האמריקאי, כמו גם ממשלות בריטניה, מערב גרמניה, צרפת ואחרות, היו להוטים לברר את תוכן הנאום. המשימה, באופן טבעי, נמסרה לארגוני הביון. אבל השב"כ הישראלי הקדים את כולם.

שבועיים לאחר שהאמריקאים קיבלו מישראל את נוסח הנאום התקשר אנגלטון שוב אל מנור ובישר לו כי המומחים הגיעו למסקנה שזהו מסמך מקורי ואותנטי. "ג'ים היה ברקיע השביעי", אומר מנור. "הוא ביקש את רשותי לפרסם את החומר. הלכתי שוב אל בן גוריון ושאלתי לדעתו. בן גוריון אמר לי שהוא מבין את האמריקאים, משום שמדובר במסמך בעל חשיבות היסטורית, ונתן את הסכמתו. הודעתי על ההחלטה לג'ים אבל ביקשתי ממנו שלא יזכירו אותנו כמקור. לא רצינו להיות מעורבים".

היחסים בין ישראל לברית המועצות כבר היו מעורערים מאוד, בשל תמיכת הסובייטים במצרים, וההנהגה הישראלית חששה מתגובה סובייטית, שעלולה היתה לפגוע לא רק בישראל אלא גם ביהודי ברית המועצות. לאחר היסוסים של כמה שבועות, הדליף הסי-אי-איי בתחילת יוני את הנאום ל"ניו יורק טיימס", שפירסם אותו במלואו. הפרסום חולל סנסציה עולמית, והנאום היה למכשיר תעמולה מרכזי במדיניות החוץ האמריקאית. הוא שודר בשפות רבות ברדיו אירופה החופשית, ששידוריו מגרמניה כוונו לברית המועצות ולגרורותיה. רבבות אלפי עותקים של הנאום, בשפות רבות, כולל גרוזינית, הופצו מבלונים פורחים שנשלחו מזרחה מגרמניה ומאוסטריה. להערכת מומחי הסי-אי-איי, המרד בהונגריה באוקטובר 1956 היה תוצאה ישירה של הפצת הנאום.

אלן דאלס בספרו "אמנות הביון", שיצא לאור ב-1963, כתב על השגת הנאום: "תמיד ראיתי בכך את אחת ההצלחות המודיעיניות החשובות בתקופת כהונתי". מנור מחזיק בעותק מהספר ובו הקדשה אישית מאת המחבר, המגדיר אותו "מקצוען אמיתי".

דובר שבע שפות

במשך שנים רבות ביקשו רבים - עיתונאים, סוכנים חשאיים, דיפלומטים, פקידים - לגרוף את התהילה. אפילו איסר הראל, ראש השב"כ הראשון וראש המוסד בתקופה הנדונה, ניסה בניסוח מרומז לנכס לעצמו את ההישג. "באותה תקופה סיפקנו לעמיתינו האמריקאים דוקומנט חשוב, שנחשב לאחד ההישגים הגדולים ביותר בתולדות המודיעין", הוא כתב בספרו "ביטחון ודמוקרטיה" (1989).

השב"כ והמוסד וידאו בחשאי שההצלחה תיזקף לזכות ישראל. באוקטובר 1956, כתשעה חודשים לאחר הוועידה העשרים, עוד לא הצליח הביון הבריטי להניח ידו על עותק מקורי של הנאום. ערב מבצע סיני נפגש מנור עם ניקולס אליוט, נציג האם-אי 6 בישראל. מנור: "הוא אמר לי, האם אתה יכול להשיג גם לי את הנאום? אמרתי לו, מאין אתה יודע שיש לנו? הוא אמר, 'בתחילה חשבנו שהיוגוסלווים הדליפו את הנאום, אבל אחר כך הגענו למסקנה שזה אתם'. אמרתי לו, אל תשאל אותי על יחסי עם שירותים אחרים, וסירבתי לו".

אבל גם כשרבים ידעו או שיערו כי את הנאום השיגה קהילת המודיעין של ישראל, עדיין נשמרה בסוד זהותו של ויקטור גרייבסקי, העיתונאי שהשיג תוך הסתכנות עצמית את הנאום (ראו מסגרת). רק בתחילת שנות התשעים פירסמו עובדה זו, כל אחד בנפרד, העיתונאי שלמה נקדימון ב"ידיעות אחרונות" וכותב שורות אלה ב"הארץ".

השגת הנאום והעברתו לאמריקאים היו אחד השיאים של מבצע "בלזם" - שיתוף הפעולה הסודי עם הסי-אי-איי, שהחל כמה שנים קודם לכן. לדעת מנור, "זה היה ההישג האיסופי הגדול ביותר שהיה עד היום לקהילת המודיעין הישראלית. בתחום הפוליטי, זה היה מסמך היסטורי. אם להשתמש במה שאמר טל ברודי, בהקשר אחר כמובן, הוא העמיד אותנו על המפה של קהילות המודיעין בעולם".

לא פחות מגודל ההישג, אפשר להתפעל מהקריירה של עמוס מנור. בגיל 35, שמונה שנים לאחר שניצל מהתופת באושוויץ ובמאוטהאוזן, כשהוא מוזלמן שמשקלו 40 ק"ג, התמנה העולה החדש לראש השב"כ. אבל מנור שונא סופרלטיווים. התנאי שהציב לקיומו של ראיון זה הוא שתמונתו לא תתנוסס בשער הגיליון וביקש שהראיון לא יהיה "שמאלץ וקיטש". על פי עדותו שלו, זה הראיון המלא הראשון שלו לתקשורת, לאחר שלפני תריסר שנים התראיין לסרטו של ירין קימור, בערוץ הראשון. כיום, בגיל 88, הוא ממשיך להיות פעיל בעסקים (הוא שותף בין השאר בחברה לניהול בתי מלון) ובמפגשים של ותיקי השב"כ, וזיכרונו מדהים - תוך הקפדה על פרטים.

הוא נולד כארתור מנדלוביץ' בעיר סיגט שבטרנסילווניה באוקטובר 1918, כחודש לפני סיום מלחמת העולם הראשונה. הוא בן למשפחה אמידה, שהעניקה לו חינוך משובח. בהיותו בן 16, נמנה עם מייסדי תנועת הבונים הציונית בטרנסילווניה. אחר כך למד הנדסה בעיר מילוז שבצרפת.

ב-1940 הועבר אזור מגוריו מרומניה להונגריה, והוא גויס לצבא ההונגרי, שבו שירתו היהודים בלי מדים והועסקו למעשה בעבודות כפייה לבניית חפירות וביצורים. במאי 1944 שולח מנור יחד עם כל משפחתו בטרנספורט הראשון של יהודי הונגריה לאושוויץ. הוריו, שני אחיו ואחותו נרצחו. הוא שרד לאחר 360 ימים, שבהם הועבר מאושוויץ למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה.

בשובו לרומניה צורף למוסד לעלייה ב', שעסק בעלייה בלתי חוקית לארץ ישראל. ב-1949, לאחר הקמת המדינה, עלה לישראל ושקל להצטרף לקיבוץ, אבל מפקדיו במוסד לעלייה ב', משה כרמיל (צ'רבינסקי) וראש הארגון שאול אביגור, הפגישו אותו עם איסר הראל, ראש הש"ב, כפי שקראו אז לארגון. "איסר עשה עלי רושם מוזר", אומר מנור. "הוא היה מאוד חשאי. הוא נתן לי מספר טלפון, אבל לא אמר לי איפה משרדו". כשנפגשו אמר לו הראל "התרשמתי ממך" והציע לו לעמוד בראש המחלקה לסיכול פעילות של הגוש הסובייטי.

ממה לדעתך הוא התרשם ממך?

"הייתי צעיר, בעל השכלה אקדמית, דיברתי שבע שפות (רומנית, הונגרית, יידיש, עברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית), היתה לי חזות אתלטית ונראיתי אירופי".

יומיים לאחר הפגישה הראשונה עם הראל הוא נלקח למטה השב"כ ברחוב בוסטרוס, בשוק הפשפשים ביפו. שם, בקומה השנייה, הוא נפגש עם אנשי מחלקתו.

עשו מאתנו צחוק

מחלקה זו מלה גדולה במקצת. מנור מצא עובד אחד, מזכירה ושתי חיילות. "התחלתי לעבוד, אבל הכל היה ממודר ולא הכרתי חלקים אחרים של השירות. יום אחד עשה לי איסר היכרות עם עזרא לביא מחדרה, שהיה מנהל המחלקה הקומוניסטית. הוא רצה שאלמד ממנו".

לביא היה אחראי על המעקב והפיקוח אחר המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). השב"כ נחלק אז למטות. לביא עבד במטה אחד, שהיה אחראי על ענייני פנים, בעיקר הריגול הפוליטי נגד מפלגות, ארגונים ואנשים שהראל ראה בהם גורמים עוינים או מסוכנים לדמוקרטיה הצעירה של ישראל - והראל חשד ברבים. מנור עבד במטה 2, שכעבור זמן התפתח לאגף לסיכול ריגול ומניעת חתרנות, המוכר כיום יותר בשם "האגף היהודי". כעבור כעשרה חודשים קידם הראל את מנור לראש אגף - אחראי על כל המחלקות של סיכול ריגול.

מה בעצם עשיתם?

"לא לימדו אותי מה לעשות. בהדרגה לימדתי את עצמי. הוצאנו תצפיות ומעקבים אחר הדיפלומטים של הגוש הקומוניסטי. ניסינו להבין מי באמת דיפלומט ומי איש מודיעין. כמובן שהיינו חסרי ניסיון ואילו מולנו עמדו אנשים מנוסים שעברו השתלמויות והיה להם ניסיון אופרטיווי אדיר".

במה זה בא לביטוי?

"הם ידעו לזהות את העוקבים ולחמוק. זה היה מעין משחק של חובבנים מול פרופסיונלים. היינו גם מאוד עניים. לא היה לנו כסף. לרשות יחידת המבצעים הקטנה עמדו רק כמה מכוניות, אז איך אפשר היה בכלל לעבוד. בסך הכל הם עשו מאתנו צחוק. אבל מה שפעל לטובתנו היה העובדה שידענו שאנחנו דילטנטים והיינו רעבים להצליח ורצינו להשתפר. לאט לאט למדנו לזהות את אנשי המודיעין. עקבנו אחריהם, ביצענו גם חדירות סמויות והתחלנו להשיג תוצאות".

מה היה ההישג החשוב באותן שנים?

"כבר כמנהל מחלקה שיערנו שברית המועצות והגוש המזרחי מסייעים בממון למק"י והחלטנו לברר כיצד זה נעשה. בדרך מקרה גילינו ניסיון של מזרח אירופה לרכוש סחורות בישראל, שארצות הברית הטילה אמברגו על מכירתן - נחושת, מתכות שונות, אלקטרוליטים וכו'. גילינו שסוחרים ישראלים ממוצא פולני, או רומני וצ'כי רוצים לקנות במערב סחורות אסורות, ודרך ישראל להוביל אותן לברית המועצות ומזרח אירופה".

איך גיליתם את זה?

"בעזרת חדירות סמויות למשרדים של החברות ואנשי העסקים האלה, ובעזרת הצנזורה על המכתבים שנכנסו לארץ וגם כאלה שיצאו. פתחנו את המכתבים, קראנו, צילמנו ופיתחנו. כך הצטבר המידע. ואז קראנו לסוחרים, אני אישית נפגשתי עם כמה מהם, ושיכנענו אותם שלמען ישראל עליהם להפסיק. הם צייתו ושיתפו פעולה".

מתנות מהסי-אי-איי

במאי 1951 יצא ראש הממשלה בן גוריון, בהזמנת ארגונים יהודיים, למסע לא רשמי בארצות הברית. הוא ניצל את הביקור לפגישה חשאית עם גנרל ולטר בדל-סמית, ראש הסי-אי-איי. עד אז דחו האמריקאים כל פנייה של ישראל להקים קשר חשאי בין שתי המדינות, מחשש שמא גילויו יפגע בקשריהם עם העולם הערבי. סיבה נוספת להסתייגות האמריקאית היתה החשד שישראל - בגלל הקיבוצים, העלייה ממזרח אירופה והמפלגות הסוציאליסטיות - היא שלוחה של ברית המועצות וחדורה בסוכנים שלה.

"בן גוריון רצה מאוד בקשר עם הסי-אי-איי, אבל בדל-סמית היסס", אומר מנור. "לבסוף הסכים, בתנאי שזה יהיה סופר סודי. בן גוריון הבטיח לשמור על החשאיות". לאחר שמנור הצליח לחשוף דיווחים כוזבים של סוכן שהמוסד הפעיל בווינה, הציע ראש המוסד ראובן שילוח שמנור יעבור למוסד ויהיה אחראי על הקשר הסודי שזה עתה הוקם עם הסי-אי-איי.

"איסר הראל התנגד", אומר מנור. "ואיסר היה עקשן גדול". אבל שילוח לא ויתר, והציג את הבעיה לבן גוריון. ראש הממשלה פסק שמנור יישאר בשב"כ, אך יחזיק גם בתיק האמריקאי של קהילת המודיעין.

כיצד התקיים הקשר?

"אמרו לי שאני צריך לאסוף מידע על הגוש הסובייטי ולהעביר אליהם. לא ידעתי בדיוק מה לעשות עד שעלה בי הרעיון, למסור להם את החומר שאספנו כשנה קודם לכן על המאמצים של הגוש המזרחי להיעזר בישראל כדי לעקוף את האמברגו האמריקאי. ערכנו את החומר, מחקנו מה שהיה צריך למחוק והודענו להם שלעולם לא יבקשו מאתנו לזהות מקורות. קבענו גם כלל, שלא נעביר להם שמות של ישראלים. הדו"ח נשלח לוושינגטון והתגובה היתה בלתי צפויה - התלהבות גדולה. הם ביקשו שנאסוף בשבילם עוד ועוד חומר".

מה הם ביקשו?

"כל דבר שרק יכולנו על מזרח אירופה. לפעמים לא הבנתי מה הם צריכים אותנו. הם ביקשו כסף רומני וספרי טלפון ומפות של ערים ואפילו את מחירי הלחם במדינות הגוש המזרחי".

ואיך הצלחם להשיג את המידע?

"תשאלנו, עשינו תחקור ידידותי לעולים שהגיעו לארץ. ולהפתעתנו גילינו שיש להם חומר מעניין. זה היה פעיל במפלגה וזה עבד במפעל תעשייתי או צבאי. כמובן שבעיקר ניסינו להשיג מידע צבאי, החל מבניית אוניות בנמל קונסטנצה ועד לנשק סובייטי שהגיע לצבא הרומני או הפולני. הכל נוהל בסודיות מוחלטת ואפילו בשירות לא ידעו על כך. היו אולי ארבעה אנשים שהיו בסוד המבצע: אני, המזכיר שלי זליג כץ, איסר וצבי אהרוני שעשה את התשאולים".

מה היה הכינוי של מבצע הקשר?

"בלזם. נדמה לי שאו שהמזכיר שלי זליג, או איסר נתן את הכינוי".

מי עבד מולך מטעם הסי-אי-איי?

"בהתחלה לא ידעתי. עד שבראשית 1952 סיפרו לי שילוח וטדי (קולק) כי ג'ים אנגלטון אחראי על הקשר עם ישראל. אבל הם לא ידעו מה בדיוק תפקידו בסי-אי-איי. ואז יום אחד באפריל 1952 הוא הגיע לארץ. קיבלתי את פניו יחד עם ראובן שילוח בשדה התעופה בלוד. הוא השתכן במלון השרון בהרצליה, שהיה אז המלון היחיד של חמישה כוכבים, אבל את רוב הזמן הוא עשה בדירה הקטנה שלי, של שני חדרים ברחוב פינסקר.

"מתוך שבעה ימים, ארבעה הוא היה אצלי. הוא היה מגיע ב-11 בלילה ונשאר עד 4 בבוקר, ואז הייתי מסיע אותו בחזרה למלון. אשתי היתה בחדר השני, ומפעם לפעם הגישה קפה. הוא הביא אתו בקבוק ויסקי ושתה כל הזמן, אבל אף פעם לא השתכר. לא הבנתי איך אדם יכול לשתות כל כך הרבה בלי להשתכר. אני עצמי לא שתיתי והוא השלים עם זה".

איך התרשמת ממנו?

"שהוא היה אדם קנאי בכל דבר. היתה לו נטייה למיסטיפיקציה. לימים, אולי לאחר שלושים שנים, הוא סיפר לי מדוע באמת בא לארץ. הוא הבין מטדי שמבצע בלזם מתנהל על ידי, עולה חדש מרומניה, והוא נחרד מכך".

הוא חשד שאתה סוכן קומוניסטי?

"כן. הוא בא בעצם לבדוק אותי. זו היתה הסיבה שהאחריות לקשר הוטלה עליו, ראש האגף לריגול נגדי. הם חשדו בנו. אבל בסוף הביקור הרגשתי שהוא מתרשם חיובית ואמר לטדי ולשילוח שהוא מרוצה ממני כאחראי למבצע".

ומה קרה בהמשך?

"ביקשתי מאנגלטון והוא הסכים לארגן קורס השתלמות במודיעין לכמה חבר'ה שלנו. באוקטובר 1952 יצאו שישה אנשים שלנו להשתלמות, אבל הם לא היו מרוצים, כי לימדו אותם תיאוריה. כדי להרגיע את הרוחות שלח לי ג'ים שני כרטיסי טיסה, לי ולאשתי, כדי שאבוא לוושינגטון. באתי והרגעתי את הבחורים.

"ג'ים השתדל להנעים את זמני, נפגשתי אתו כמה פעמים במלון. הוא גם הראה לי מכשיר חדש בשם Lie detector. ביקשתי ממנו שאחד המשתלמים, צבי אהרוני (כעבור שנים אחד מחברי החוליה שלכדה את אדולף אייכמן), ייסע לשיקגו ללמוד אצל הממציא. ג'ים הסכים. צבי נסע לשיקגו וחזר עם מכשיר פוליגרף, שקיבל במתנה מג'ים. זה היה המכשיר הראשון שהגיע לארץ".

קיבלתם עוד מתנות מהסי-אי-איי?

"אמרתי לג'ים שאנחנו חלשים בטכנולוגיה, אז הם נתנו לנו מיקרופונים, ציוד להאזנה לטלפונים, מצלמות. אבל פרט לכך לא ביקשנו שום תמורה. לא ביקשנו מהם מידע, כי חששנו שהם יבקשו מאתנו מידע על העולם הערבי.

"ב-1954 ג'ים הזמין אותי לביקור נוסף וביקש ממני שנרחיב את פעילות האיסוף, לא רק באמצעות עולים בארץ, אלא גם למזרח אירופה גופה. בהיסוס לא קטן הסכמנו. אני אישית גייסתי ותידרכתי כמה אנשים ושלחתי אותם להיות נציגים שלנו בוורשה, פראג, בודפשט, בוקרשט. אבל לא הסכמתי לשלוח למוסקווה, כי פחדתי שייתפסו. כך גייסתי את יעקב ברמור, שעבד אז בלשכת המס של ההסתדרות ונשלח לוורשה. ההנחיות שלי לאנשים היו 'אל תסתכנו, תחפשו קשרים שאתם יכולים לקיים כדיפלומטים ותשתדלו לגרום לאנשים שיספרו לכם מידע פוליטי'. על מידע צבאי בכלל לא חלמתי".

הגבוה והנמוך

הרחבה זו של מבצע בלזם התרחשה לאחר שהראל מונה לראש המוסד ומינה את ראש לשכתו ועוזרו, איזידור רוט, שעיברת את שמו לאיזי דורות, לראש השב"כ. מנור: "בספטמבר או אוקטובר 1953 קרא לי איסר ואמר לי: שמע, אני חושב שצריך לשחרר את איזי מהתפקיד, אני מציע אותך. שאלתי אותו, אתה חושב שיש סיכוי שבן גוריון יסכים?"

מדוע התעורר בך הספק?

"כי הייתי עולה חדש, בלתי מוכר ולא חבר מפלגה. הייתי שונה מהממסד דאז. זומנתי לפגישה עם בן גוריון, שחקר אותי שלוש שעות. כעבור יומיים הודיעו לי שהזקן מינה אותי לתפקיד".

איך הצלחת להסתדר עשר שנים עם איסר הראל, עד לפרישתך ב-1963?

"לא הפסיקו לשאול איך שני אנשים כל כך שונים עובדים ביחד. אני נולדתי בבית עשיר ולא חשתי באנטישמיות; איסר בא מעיירה קטנה ועלה לארץ כחלוץ. אני גבוה והוא נמוך. הייתי ספורטאי פעיל, שיחקתי כדורגל, טניס, כדורעף, סיף, שחיתי, החלקתי על קרח. אני אהבתי מוסיקת ג'ז, איסר בכלל לא ידע מה זה. הוא היה חבר מפלגה, אני לא. אני קראתי את 'הארץ', הוא קרא 'דבר'".

אילו יחסים היו לכם?

"הוא היה ראש המוסד וראש ור"ש (ועדת ראשי השירותים), ואני ראש השירות. אבל קיבלתי אותו כראשון בין שווים. היחסים שלי עם הראל היו הכי הרמוניים עד 1960. גם אם היו בינינו חילוקי דעות, זה לא השפיע מבצעית. אבל ב-1960 התחלתי להבחין אצלו בשינוי בהתנהגות. הוא החל לדבר בביקורת על בן גוריון. לאט לאט הבנתי שהוא נפגע מכך שבן גוריון קידם את הצעירים, שמעון פרס, משה דיין ואבא אבן, ומינה אותם לשרים אך פסח עליו.

"היחסים בינינו התקלקלו גם בגלל פרשת המדענים הגרמנים. הוא החל לפעול בניגוד למדיניות בן גוריון, משום שהזקן לא קיבל את התיאוריות המטורפות שלו. איסר טען כי הקנצלר אדנהאור משחק משחק כפול כלפי ישראל, ועוזר כביכול לנאצר לפתח נשק אטומי. אני חשבתי שאדנהאור עושה כל מאמץ להחזיר את גרמניה לקהילת העמים הנורמליים ולכן לא יכול להיות שהוא יעזור לנאצר להשיג נשק אטומי. ראיתי שאיסר איבד כל חוש פרופורציה. אמרתי לו: אם בן גוריון לא מבין אותך, גם אני לא מבין אותך. היחסים בינינו נשארו אמנם קורקטיים, אבל איבדו מהלבביות שלהם".

האם בתפקידך הורית להרוג אנשים?

"לא הרגנו ולא עינינו ולא עשינו שום דבר בלתי חוקי, לא ליהודים ולא לערבים, חוץ מעניין החדירות הסמויות".

האם יש עוד סודות שלא סופרו מהתקופה שלך?

"יש עוד רק דבר אחד, רגיש במיוחד, שעשינו, שגם היום אני לא מוכן לדבר עליו".*

פגישה קצרה עם ההיסטוריה

"פעלתי באימפולס", אומר ויקטור גרייבסקי, האיש שהעניק בהתנדבות לשב"כ את אחת מההצלחות הגדולות בתולדותיו. "היום ברטרוספקטיבה אני יודע שהייתי טיפש וצעיר. אם היו עולים עלי לא היינו מדברים היום. אני לא יודע אם היו הורגים אותי, אבל הייתי בוודאי יושב הרבה שנים בכלא".

גרייבסקי, בן 81, הוא גמלאי של רשות השידור. הוא עלה לישראל מפולין ב-1957. בהמלצת עמוס מנור הוא הצטרף למשרד החוץ, עבד בשידורים של קול ציון לגולה, הקים את המחלקה לשידורים ברוסית ואחר כך היה למנהל התחנה. ב-15 השנים הראשונות שלו בישראל הוא המשיך לשמור על קשר עם השב"כ והופעל במשימות חשאיות מול ברית המועצות, אבל הוא מסרב לדבר על כך ומסתפק במלים הבאות: "שלוש פעמים בחיי עמדתי מול ברית המועצות - עם מסמך חרושצ'וב, עם השידורים ועוד פרשה שמוקדם עדיין לדבר עליה. מרבית שנות חיי נאבקתי בברית המועצות".

הוא נולד ב-1925 בקרקוב, אז נקרא ויקטור שפילמן. יחד עם משפחתו נמלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לברית המועצות וכך ניצלו חייו. ב-1946 שב לפולין, הצטרף למפלגה הקומוניסטית, למד עיתונות באקדמיה למדעי המדינה והצטרף לסוכנות הידיעות הפולנית. "כשהצטרפתי למפלגה אמרו לי שעם שם כמו שפילמן לא אגיע רחוק ולכן החלפתי אותו לשם פולני - גרייבסקי", בעל משמעות דומה בשתי השפות: "לנגן" או "לשחק".

הוא החל את עבודתו בתפקיד של כתב זוטר והתקדם לדרגת עורך בכיר, שאחראי על המחלקה לברית המועצות והדמוקרטיות העממיות במזרח אירופה. "זו היתה עמדה שפתחה לי את הדלתות במפלגה ובממשלה". ב-1949 עלו הוריו ואחותו לישראל. גרייבסקי החליט להישאר בפולין. בדצמבר 1955 חלה אביו במחלה קשה וגרייבסקי בא לבקרו. כדי להסדיר את הביקור הוא נפגש עם יעקב ברמור, לכאורה מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוורשה, למעשה נציג השב"כ. "לא, לא ידעתי שהוא איש מודיעין. חשבתי שהוא דיפלומט", הוא אומר.

הביקור בישראל זיעזע את השקפת עולמו. גרייבסקי היה לציוני. הוא שב לפולין, אך בלבו גמלה החלטה לעלות לישראל. כארבעה חודשים לאחר חזרתו מישראל הוא בא כמנהגו למקום עבודתה של ידידתו, לוציה ברנובסקי, כדי לצאת אתה לשתות קפה. ברנובסקי, אף היא יהודייה, נמלטה בזמן המלחמה מגטו לבוב והצטרפה אל הפרטיזנים, שם הכירה את בעלה לעתיד. באמצע שנות ה-50 היתה, לפרק זמן קצר, מזכירה זוטרה - למעשה עובדת מושאלת - בלשכתו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית, אדווארד אוחאב.

היא היתה בת 35, ואם לילד. בעלה היה סגן ראש ממשלת פולין. בני הזוג חיו באותה דירה, אבל בנפרד. "הנישואים שלה לא עלו יפה והיא היתה חברה שלי בכל המובנים", אומר גרייבסקי, אז רווק בן 30. באותו יום, בשעה 11, היתה ברנובסקי עסוקה מאוד ולא יכלה לצאת לבית הקפה. "הלשכה של אוחאב היתה במטה הוועד המרכזי של המפלגה", הוא מספר. "כולם הכירו אותי, השומרים, עובדי הלשכה, הייתי כמעט כמו בן בית שם. בעת ששוחחתי עם לוציה הבחנתי בחוברת עבה בכריכה אדומה, שכתוב עליה: הוועידה ה-20, נאום החבר חרושצ'וב. בפינה היה כתוב: סודי ביותר".

זה היה אחד מהעותקים הספורים שהפוליטבירו הסובייטי הורה לשגר אל מנהיגי מדינות הגוש המזרחי. "כמו לאחרים, גם אלי הגיעו שמועות על הנאום", מספר גרייבסקי. "ידענו שארצות הברית הקציבה פרס של מיליון דולר למי שישיג לה את הנאום. ידענו גם שכל שירותי הביון, כל הדיפלומטים וכל העיתונאים בעולם רצו לשים את ידיהם על הנאום. ולכן, כשראיתי את החוברת האדומה הבנתי מיד. זה בעיקר סיקרן אותי כעיתונאי. אמרתי ללוציה: אני אקח את החוברת, אלך הביתה לשעה-שעתיים ואקרא את זה. היא אמרה לי, בסדר גמור, אבל אני הולכת הביתה בארבע, אז תחזיר את זה עד אז, כי אני צריכה לשים את זה בכספת.

"שמתי את החוברת מתחת למעיל שלי ויצאתי את הבניין, בלי שמישהו יחשוד או יבדוק אותי. הרי כולם הכירו אותי. בבית, כשקראתי את הנאום הזדעזעתי. כאלה פשעים. סטלין רוצח. הרגשתי שאני מחזיק פצצת אטום ומכיוון שידעתי שכל העולם מחפש את הנאום, הבנתי שאם אזרוק את הפצצה היא תתפוצץ. החלטתי לחזור ולהחזיר ללוציה את החוברת, אבל בדרך חשבתי וחשבתי והחלטתי שאלך לשגרירות, אל יעקב ברמור. פולין לא עשתה לי שום דבר רע, אבל הלב שלי היה עם ישראל ורציתי לעזור.

"הלכתי לשגרירות וצילצלתי בדלת. הבניין היה מוקף חיילים ושוטרים פולנים והיו מצלמות מסביב, שבדקו כל מי שנכנס. הלכתי למשרד של ברמור ואמרתי לו: 'תראה מה יש לי'. הוא נעשה לבן ואדום והחליף צבעים. הוא ביקש לקחת את החוברת לדקה, וחזר אלי לאחר שעה וחצי".

הבנת מה הוא עושה?

"בוודאי. ידעתי שהוא מצלם. לאחר שעה וחצי הוא חזר, נתן לי את החוברת ואמר 'תודה רבה'. יצאתי מהשגרירות והלכתי אל לוציה. הגעתי בשעה שתיים וחצי, שלוש, והחזרתי לה".

גרייבסקי עלה לישראל בינואר 1957. כשהגיש את הבקשה לעלות, פוטר מעבודתו. לוציה ברנובסקי מתה בפולין כעבור 15 שנים ממחלה קשה. "לא דיברנו מעולם על מה שקרה", הוא מדגיש. והתמורה? הוא אומר שלא עלה בדעתו לבקש דבר. "מה פתאום? פעלתי מתוך אימפולס שנבע מהקשר שלי לישראל. זה היה זר פרחים של עולה חדש למדינת ישראל. אף מרגל מקצועי לא היה מצליח להשיג את מה שאני השגתי. היה לי מזל".

אתה רואה את עצמך כגיבור?

"לא. אני לא גיבור. לא עשיתי היסטוריה. מי שעשה היסטוריה היה חרושצ'וב. אני נפגשתי עם ההיסטוריה לכמה שעות, ודרכינו נפרדו".

עמוס מנור. האמריקאים חשדו שהוא סוכן קומוניסטי מושתל

ניקיטה חרושצ'וב. הוקיע את פשעי סטלין בישיבה סגורה של ועידת המפלגה

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
יש איזשהו נאום של חרושצ'וב מהוועידה

# data[].attributes.attachment_link.title
יש איזשהו נאום של חרושצ'וב מהוועידה

# data[].attributes.attachment_link.description
בראיון ראשון מספר ראש השב"כ לשעבר, עמוס מנור, כיצד הגיע לידיו לפני 50 שנה נאומו הסודי של המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב, שהוקיע את פשעי סטלין. זהו גם סיפורו המרתק של מנור, שבגיל 35, שמונה שנים לאחר שהיה מוזלמן באושוויץ, מונה לראש שירות הביטחון והיה אחראי על הקשר החשאי עם הסי-אי-איי

# data[].attributes.headline
עוד על בולים

# data[].attributes.subject
עוד על בולים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הכניסה לבניין השירות הבולאי, שממוקם לא במקרה ברחוב "הדואר" ביפו, נראית כמו כניסה למתחם מבוצר. מאחורי דלפק זכוכית יושב שומר חמור סבר, שמביט בפנים קפואות באורח שמפר את שלוותו. לאחר חילופי דברים הוא לוקח את תעודת הזהות ומחליף אותה בתג המוענק לאורחים שלא מן המניין. אבל כאן לא מסתיימת קבלת הפנים הקשוחה. "תמתין שיבואו לקחת אותך. לא מסתובבים לבד בבניין הזה", הוא אומר.

שלוש קומות למעלה משתנה האווירה ואיש חביב ונעים הליכות מקבל את פניי בחיוך גדול בלשכתו המרווחת. ירון רצון מתהדר בתואר היוקרתי "מנהל השירות הבולאי". תפקיד של פעם בחיים, שמסתיים רק עם היציאה לפנסיה. חמש שנים וחצי הוא כבר יושב על כיסא המנהל - דרך ארוכה עוד לפניו. רק שני אנשים קדמו לו בתפקיד, שגילו כגיל המדינה. "מוישה כהן היה הראשון ואחריו יינון ביילין, אח של יוסי", לדבריו.

"ממה אתם כל כך חוששים? מה פשר סידורי האבטחה האלה?", אני שואל. "אנחנו גוף סטטוטורי שפועל מתוקף חוק וכפוף לשר התקשורת. לבול יש מעמד כמו לשטר כסף, לדגל ולהמנון. זה סממן לאומי של ריבונות שצריך לשמור עליו", הוא אומר, "כל בול הוא פרי של החלטת ממשלה ומונפק בידי המדינה. אנחנו כמו בנק. יש כאן בולים בשווי גדול מאוד וגם סקיצות של בולים שטרם נחשפו ועלולים ליפול קורבן לזייפנים. זה שווה הרבה כסף בעולם וזה נכס של מדינת ישראל שצריך לשמור עליו".

מאחורי השולחן הגדול שלו מונחת מסגרת ובתוכה מסודרות שורות־שורות של בולים. למתבונן מהצד הם לא נראים יפים או מעניינים במיוחד, אלא שהסיפור מאחוריהם הופך אותם לפריט אספני בעל ערך כספי גבוה במיוחד. "אלה הבולים הראשונים של ישראל. השווי שלהם מגיע לשש ספרות בדולרים", אומר זוהר נוי, אספן בולים פעיל וחבר בהתאחדות הבולאים.

מבט מקרוב מגלה כי הבולים הראשונים של ישראל כלל לא נשאו את השם "ישראל" אלא את הכיתוב: "דואר עברי". הסיבה לכך היא שהבולים הוכנו לפני קום המדינה, כששמה של המדינה שבדרך טרם נקבע. ביום שישי, 14 במאי 1948, עצמאותה של ישראל הוכרזה. פחות מ-48 שעות לאחר מכן, ביום ראשון בבוקר, הוציאה המדינה את הבולים הראשונים שלה - כשבאוויר כבר חגו מטוסי האויב. היה זה הישג היסטורי שהפך את ישראל למדינה היחידה בעולם שבוליה הראשונים הונפקו במקביל לעצמאותה. אין זה דבר של מה בכך. המדינה היתה צריכה להתגבר על מחסור בנייר מתאים, על ניירות בעובי ובצבע שונה ועל מכשירי דפוס מיושנים. לצורך כך אף נעזרה בבית הדפוס של "הארץ".
בצדו השני של השולחן של ירון רצון, מאחורי כיסוי זכוכית, מסודר אוסף גביעים ומדליות, שמתאים יותר לארון של אלוף אולימפי מאשר ללשכה של מנהל השירות הבולאי. "אנחנו מעצמה בולאית בעולם", מתגאה רצון כשהוא מביט בגביעים ויורה לאוויר רשימה ארוכה של פרסים ותארים שקטפו בולי ישראל בשנים האחרונות. "אפילו האפיפיור הוציא אתנו בול משותף, בפעם הראשונה אי פעם שהוותיקאן פרסם בול עם מדינה אחרת", הוא מספר. "באולימפיאדה לא הביאו מדליות לישראל, אבל אנחנו דווקא כן", אומר נוי בהתרסה. "אנחנו מביאים כבוד בעולם כולו ושמים את ישראל על המפה".

קשה להתעלם מהפער בין התדמית הנשחקת של איסוף הבולים לבין תחושת העשייה וההתחדשות שעולה מכל פינה בבית השירות הבולאי. "זה מדיום קטן, פיסה זעירה שמעבירה מסרים מטעם המדינה. מדיום יפה ויזואלית, שגם היום אנשים קונים ובוחרים בקפידה כדי לעטר בו את המכתבים שלהם", אומר נוי. אם גם אתם מתקשים להיזכר מתי בפעם האחרונה ניגשתם לדלפק הדואר וביקשתם בול, אתם לא לבד. מנתוני השירות הבולאי עולה, שרק מאה מיליון מתוך 800 מיליון דברי דואר שנשלחים בישראל בשנה מבוילים בדרך המסורתית.

"הבולאות בכל העולם בירידה כבר הרבה מאוד שנים", מודה רצון, "החיים קשים בכל עולם הפרינט". אלא שבשנים האחרונות, לדבריו, בזכות פעילות שיווקית נמרצת, השירות הבולאי מצליח לחדור מבעד למעטה הדיגיטלי של הדור הצעיר. "מצד אחד, אנחנו בעידן האינטרנט שבו יש תחרות קשה על הזמן הפנוי של הילדים. מצד שני, דווקא האינטרנט פותח דרכי מסחר ותקשורת חדשות בין בולאים מרחבי העולם".

איך בכל זאת פונים לקהל הצעיר? גם בשירות הבולאי הבינו שהבולים כשלעצמם מתקשים לצוד את תשומת הלב של הנוער. כדי להצליח במשימה, צריך לעטוף אותם במוצרים נלווים. דוגמאות לא חסרות: מארז סיפורי ילדות שכולל בולים עם ציורים מספרי ילדים מוכרים כמו "תירס חם" ו"מעשה בחמישה בלונים"; ערכה בשם "שפים קטנים לחגים" עם מתכונים, ברכות, שירים, סיפורים, כובעים של שף וגם גיליון בולים מתאים; וגם בול עם פרח שכשמשפשפים אותו יוצא ממנו ריח טוב.

ואולם נראה שהאטרקציה הגדולה ביותר בתחום היא סדרת "הבול שלי" - בול אישי לפי הזמנה שכל אחד יכול להפיק לעצמו באמצעות השירות הבולאי. "היום כל אחד יכול להיות מלכת אנגליה ולהופיע על גבי בול דואר", אומר נוי, "הבולים מאפשרים לכל אדם להנציח את עצמו, קרוב שנפטר או אירוע משפחתי". במבט ראשון זה נראה כמו גימיק זול - ניסיון מעט פתטי להתחבב בכל מחיר על בני הנוער. אבל במבט שני, אם זה מה שנדרש כדי להחיות תחביב ותיק ואיכותי, אולי שווה לשלם את המחיר. אלפים כבר השתמשו בשירות ושלחו לשירות הבולאי תמונות אישיות שהונצחו על בולים. "זה מאפשר לנו לעקוף את הכלל שלפיו רק אדם שמת זוכה להנצחה על בול. היום כל עם ישראל ואשתו יכולים למצוא את עצמם על מעטפות הדואר", אומר רצון.

כצפוי, היה גם מי שניסה לנצל את הפרצה ולעורר פרובוקציה. "מישהו שלח תמונה של היטלר. אם לא היינו שמים אליה לב... אתה יכול רק לתאר לך מה היה קורה אם מדינת ישראל היתה מנפיקה בול כזה", אומר רצון. והיתה גם גברת משונה אחת - לריסה טרימבובלר - שניסתה להדפיס בול לבעלה, יגאל עמיר. גם היוזמה הזאת נבלמה.

תעשייה של 10 מיליארד דולר

התחנה הבאה במסענו בעקבות אספני הבולים היא בניין משרדי ישן, ענק, מאיים ומדכדך ברחוב פינסקר בתל אביב. באחת הקומות התמקמה "התאחדות בולאי ישראל", ארגון שמאגד תחתיו 25 מועדונים ועוד כמה אגודות של אספני בולים מרחבי הארץ. באתר האינטרנט של ההתאחדות ניתן מענה לשאלות שמטרידות את אספני הבולים. מה יותר יקר - בולים חתומים או חדשים? כיצד מורידים חלודה מבולים? מה שוויין של המעטפות מפתיחת בית הדואר הראשון בסדום?

פעם בחודשיים ההתאחדות מוציאה לאור את "שבל", מגזין הבולאים בישראל, שנקרא על שם פיסת הנייר שנמצאת בשוליים של דף בולי הדואר, תוספת שמבדלת את הבולים הישראליים מאחרים. פעם, בימי הפריחה של הבולים, גם העיתונים היומיים הקדישו מקום לתחביב הזה. זקני השבט עוד מתרפקים בערגה על המדור השבועי ב"דבר" - שכלל שני עמודים שלמים לבולאות בכל יום שישי. גם ל"הארץ" היה מדור בולים קבוע, שבו דיווח במשך עשרות שנים ד"ר חיים גלאון על החדשות החמות בתחום ובכללן תערוכות וירידים, מכירות פומביות, גניבות וזיופים וגם הנחיות לאספנים מתחילים. "היום כבר אין מדורי בולים בעיתונות הארצית", מצטער נוי, "כותבים על בולים רק אם יש סיפור מעניין מאחוריהם. כל מדורי התחביבים, מלבד התשבצים, כבר לא מופיעים יותר".

ואם כל מה שנשאר הוא להתרפק על העבר, הנה דוגמה לטור שכתב פרשן הבולים של "הארץ" באחד באוקטובר 1976 בכותרת "אלבומי בולים לעזרת האספן". "פניות רבות של קוראים בעניין שמירת בולי ישראל וסידורם התקבלו במדור זה", כתב ד"ר גלאון. במיוחד ציין מכתב של זרובבל לב מקיבוץ בארי: "ברשותי אוסף בולי ישראל משנת 1948 ואינני יודע איך לסדר את הבולים או את המעטפות בצורה שתאפשר לשמור עליהם וגם לחזות בהם בכל פעם שרוצים. זמן רב לא טיפלתי בבולים מחוסר זמן ועתה שוב ברצוני לסדרם. אבקש לדעת אל מי לפנות ברכישת אלבום וככל שתפרט אודה לך".

ההתאחדות גם מארגנת כנסים ושולחת נציגים לאירועים בולאיים ברחבי העולם. כללי איגוד הבולאות העולמי מחייבים כל מדינה שמארגנת כנס להזמין גם מדינות שאין לה איתן קשרים דיפלומטיים. כך קרה שב-2008 ישראל הזמינה נציגים מאיראן - אך אלה לא כיבדו אותה בהשתתפותם. לפני חודשיים השתתפו נציגי ישראל בכנס באינדונזיה. "קיבלו אותם יפה מאוד. הנציג שלנו אפילו ישב ליד נציג איראן בקונגרס שהתקיים שם", אומר נוי.

"אין להתכחש: תדמית הבולאים לא מי יודע מה. תדמית של ענתיקה", אומר טיבי יניב, מנכ"ל ההתאחדות. "פעם היית מקבל הביתה מכתב עם בול יפה. היום כבר אין דברים כאלה. בעולם המאוד מסחרי ותחרותי של היום, קשה למצוא תקציבים כדי לקדם את התחום. אנחנו גוף עני", הוא מלין.

עם זאת, הוא מסרב להיסחף ברוח הנכאים שעלולה בקלות לנשב מבין האלבומים המאובקים. "כנראה שבולאות היא עדיין תחביב האיסוף הגדול ביותר בעולם. האינטרנט מוכיח שההיקף הוא עצום: 600 אלף פריטים בולאיים מוצעים מדי יום למכירה ב־eBay. מחקרים מהשנים האחרונות מעלים כי השוק העולמי מגלגל עשרה מיליארד דולר בשנה". באמצעים הדלים שברשותו, מנסה יניב להילחם בגלגלי הזמן ולקדם פעילויות וחוגים לבני נוער, בעיקר בפריפריה, כדי לחשוף אותם לתחביב הישן.

כל אדם צריך תחביב

נוי הוא אספן ותיק שמתמחה בבולים מעולם הקולנוע. "נכון, היום כבר אין את הגירוי שהיה לי כילד, כשחיפשתי בתיבת הדואר מעטפה עם בול מיוחד. אבל החיפוש, המחקר, המרדף - כל אלה נותנים לך כיף לנשמה. זה תחביב עם הרבה אנרגיה", הוא אומר. "כל אדם צריך תחביב. יש כאלה שמעדיפים פעילות בחוץ, כמו דיג או ספורט. איסוף הבולים, מנגד, הוא תחביב ביתי שלא מצריך הרבה השקעה. אפשר להתחיל משעתיים בשבוע".
קשה מאוד לדעת כמה אספני בולים פועלים בארץ או בעולם. לרבים מאתנו יש בבוידעם אלבום ישן ונשכח של הסבא והסבתא, אבל מעטים טורחים לדפדף בו ולחדש את המלאי. לפי ההערכות של ההתאחדות, בעולם יש כ-200 מיליון אספנים. "האוסף מעיד על האופי של האספן. אם הוא בנקאי, האוסף משעמם ומסודר וטכני; אם הוא משורר או סופר - האוסף שלו מאוד יצירתי", אומר נוי.

הצלע השלישית במשולש, לצד המנהלים והאספנים, היא הסוחרים. אחד הגדולים שבהם, שפועל בישראל, הוא יעקב צחור מתל אביב. צחור, מהנדס בניין בהכשרתו, סיים את הלימודים בטכניון בתחילת שנות ה-70. 20 שנה עבד במקצוע, "אבל כל הזמן גירד לי לעסוק בבולים", הוא אומר. ב-1990 החליט לקחת סיכון ופתח חברה למכירת בולים שממנה הוא מתפרנס עד היום. 2,000 איש מנויים לקטלוג המהודר שהוא מוציא פעמיים בשנה.

את המשיכה לבולים גילה כילד. "בשנות ה-50 וה-60 כולם אספו בולים. לא היה אז מחשב, וידיאו, טלפון או אפליקציות. הבולים היו הקשר היחיד שלנו עם העולם. כשראיתי בול מג'מייקה היתה שמחה שקשה לתאר. זה היה עולם ומלואו בשבילנו. היום, מנגד, אתה יכול לראות את ג'מייקה על צג המחשב מתי ואיך שתרצה. העולם השתנה לגמרי".
קשה להפסיק את שטף הדיבור שלו. שנים של עיסוק בתחום הפכו אותו לציניקן ופרגמטי. "אין מה לעשות. הצעירים שולטים היום וחושבים אחרת מאתנו. בני הנוער הפסיקו לגמרי לאסוף בולים. יש להם אלטרנטיבות אחרות, זה לא מעניין אותם. יש ירידה גדולה באיסוף הבולים, אז מדפיסים בולים של אלביס פרסלי, ואם ש"ס יבקשו - גם של הרב אלבז", הוא אומר. כאספן וסוחר בולים, הוא מעיד שהמסחר בארץ מצומצם. "האספנים הגדולים שלנו הפסיקו לאסוף או שכבר לא נמצאים אתנו יותר. לא קם להם דור חדש", הוא אומר. "מישהו בא, קונה ב-200 דולר בול, והולך הביתה. אבל נגמרו אלה שקונים ב-20 אלף דולר".

בחו"ל המצב שונה. שם יש אנשים ש"עדיין מאמינים בבולים", לדבריו. יש מי שרוכשים אותם כהשקעה אלטרנטיבית בתוך סל ההשקעות. גם תערוכות הבולים בחו"ל נערכות באווירה שונה. "אתה רואה שם, בין הקרחות והשיער הלבן, גם קצת נוער. אבל בארץ - שום דבר. אולי אם היית עושה במקביל גם תערוכה של אפליקציות היו באים אנשים". הנוער שלנו "כבר לא מבין כלום", אומר צחור, "בן אדם בן 28 מתקשר ומספר לי על בולים מ-1960. בשבילו זה ענתיקה - בשבילי זה מודרני".

הפגישה שהתקיימה בביתו בלב תל אביב מספקת הצצה נדירה לנבכי עולם הבולאות, שכולל הרבה יותר מאיסוף בולי דואר. כך לדוגמה, יש אספנים שמתמקדים ב"שגיאות בבולים" - חוסרים בצבע, ניקוב חסר, בולים ללא ערך כספי או עיגולים מסתוריים שמעטרים חלק מהבולים. אחרים מתעניינים בטיוטות שהוגשו לשירות הבולאי אך מעולם לא הודפסו. "מבית הדפוס זה תמיד זלג איכשהו החוצה והיום זה פריט אספני נחשק", אומר צחור. אספנים אחרים מתמקדים בבולים שהונפקו בערי ישראל הנצורות במלחמת העצמאות, כמו ירושלים, צפת וראשון לציון.

ויש כאלה שמרחיקים לכת ואוספים מעטפות ממטוסים שהתרסקו. "כן. יש אספנים לחומר ששרד בהתרסקויות", הוא אומר ומציג מעטפות כאלה, עם חותמת מיוחדת שמעידה על הטלטלה שעברו.

האם הענף כולו נמצא בפני התרסקות? האם ישרוד בטלטלות של המאה ה-21? המסע הקצר שערכנו בעקבות עולם הבולים מציג תמונה מורכבת, כזו שנעה בין עיסוק בידורי לילדים לבין מסחר כלכלי למביני עניין. האספנים האמיתיים הם כנראה כבר זן נכחד. אולי פעם יוציאו בול לזכרם.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד התקשורת

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
אספני הבולים דבקים בשלהם

# data[].attributes.attachment_link.title
אספני הבולים דבקים בשלהם

# data[].attributes.attachment_link.description
הכניסה לבניין השירות הבולאי, שממוקם לא במקרה ברחוב "הדואר" ביפו, נראית כמו כניסה למתחם מבוצר. מאחורי דלפק זכוכית יושב שומר חמור סבר, שמביט בפנים קפואות באורח שמפר את שלוותו. לאחר חילופי דברים הוא לוקח את תעודת הזהות ומחליף אותה בתג המוענק לאורחים שלא מן המניין. אבל כאן לא מסתיימת קבלת הפנים הקשוחה.

# data[].attributes.headline
סבבה מה איתך

# data[].attributes.body
סבבה מה איתך

# data[].attributes.headline
שששששששש קטרין

# data[].attributes.subject
שששששששש קטרין