# data[].attributes.body
Jön a vonat, megy a vonat,
szuszorog, zakatol,
jön a vonat, megy a vonat,
kocsikat hazatol.
Jön a vonat, megy a vonat,
hazahúz, bedudál,
jön a vonat, megy a vonat,
kalauz szalutál.

# data[].attributes.body
Piros autó nagyon szalad.

Piros autó, mint a pipacs.

Piros autó ipi-apacs!

Megláttam a rendszámodat.

# data[].attributes.body
Éjszakai sötétségben

Repülőgép száll az égen.

Hurkot fest a levegőbe,

Én vagyok a vezetője.

Köszönök a csillagoknak,

Integetek majd a holdnak.

Virradatra hazaérek,

otthon mindent elmesélek

# data[].attributes.body
Mi repül ott oly magasra,

felhőknél is magasabbra?

Csőre sincsen, szeme sincsen,

farkán egy szál tolla sincsen.

Ezüst szárny szépen ragyog,

két oldalán kis ablakok.

Repülőgép suhan ott el,

S mellette a helikopter.

# data[].attributes.body
Jelzőlámpa áll a járdán…

Csuda okos szerkezet!

Zöld szemével hogyha rám néz,

Azt jelenti, mehetek.

Ilyenkor én nem habozom:

Szépen el is indulok,

Tudom, hogy a túloldalra

Veszély nélkül átjutok.

Ám hogyha a jelzőlámpa

Piros szeme néz felém:

Megállok a járda szélén,

S nem indulok, de nem én!

Mert a lámpa figyelmeztet:

Átmenni most nem szabad!

Világító piros szeme

Jelenti a tilosat…

Okos az a jelzőlámpa!

Csuda okos szerkezet!

Éber szemmel ügyel miránk,

Hogy ne érjen baleset.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Volt egyszer egy nagy, piros kamion, amelyik nagyon sokat robogott szerte az utakon sofőrjével. Szállított mindenféle árut; néha hűtőgépeket, máskor kekszet, ősszel pulóvereket, tavasszal felfújható medencéket, az egyik héten csavarhúzókat, a másikon meg virágföldet. A nagy, piros kamion szeretett utazni, és élvezte, hogy mindig más tájakat láthat: hófödte hegyet, szétnyújtózó síkságot, pálmafás tengerpartot, csendes falvakat és nyüzsgő városokat.

Egy nap kényes rakományt kapott a nagy, piros kamion. Törékeny porcelánból készült tányérkészleteket kellett elvinni messzire, három határon túlra. Hosszú, nehéz út várt a kamionra és sofőrjére. Habár a tányérokat a gyárban gondosan becsomagolták, vigyázni kellett, nehogy összetörjenek.

Ezért a szokásosnál is megfontoltabban indultak. Óvatosan hajtottak ki a gyár udvaráról, és nem siettek az autópályán sem. Később véget ért a sztráda, országúton, falvakon, városokon haladtak át.

- Csak szépen lassan, össze ne törjenek az étkészletek - mormolgatta a sofőr, hogy emlékeztesse magát és járművét.

Átértek egy határon, aztán még egyen, nem történt semmi baj. Közben újra autópályán mehettek, majd kétsávos főút vezetett tovább. Megint kisebb-nagyobb településeken zötyögtek keresztül.

Az egyik kereszteződésben aztán hirtelen eléjük kanyarodott egy autó. A nagy, piros kamion sofőrje nagyot fékezett, hogy elkerülje a balesetet. Sikerült megállnia, nem ütközött a szabálytalankodó kocsinak, de a törékeny tárgyak bizony nem szeretik az ilyen manővereket.

- Jaj, a tányérok! - kiáltott fel a sofőr. - Lehet, hogy eltörtek!

Az első parkolóba félrehúzódott, hogy megnézze a rakományt. Kinyitotta az ajtót, bent a dobozok katonás rendben sorakoztak, kívülről nem látszott rajtuk semmi kár. A sofőr óvatosan megmozdította az egyik dobozt, de nem hallotta cserepek hangját. Nem bonthatta ki a csomagokat, így bezárta a rakteret, és visszaült a vezetőfülkébe.

- Szerinted összetörtek? - kérdezte járgányát, miközben megsimogatta a kormányt.

Egyikük sem tudta, milyen állapotban lehetnek a tányérok a nagy fékezés után. Nem maradt számukra más lehetőség, mint tovább haladni és izgulni a célig.

- Hátha megúszták a tányérok - próbált bizakodni a sofőr, de azért nagyon aggódott.

Végtelenül hosszúnak tűnt a hátralévő út. Nagyon szerettek volna mihamarabb megérkezni és meggyőződni arról, hogy épségben van a rakomány. De továbbra is lassan, óvatosan kellett hajtaniuk. Hiszen ha nem tört össze semmi, akkor a sietséggel nem tehetnek kárt benne éppen ők.

Végre valahára maguk mögött hagyták a harmadik határt is, és hamarosan megérkeztek céljukhoz, egy hatalmas áruházba. Leparkoltak, a helyi dolgozók pedig targoncával leemelték a dobozokat a nagy, piros kamion rakteréből. Az áruház igazgatója kinyitott néhány dobozt, és kíváncsian nézték a szállítmányt. A tányérok épségben vészelték át a kalandot, egyiknek sem esett baja.

- Jaj, de jó! - könnyebbült meg a sofőr és a kamion is. - Akkor nem hiába tettük meg ezt a hosszú utat!

- Nagyon jól becsomagolták az edényeket a gyárban - jegyezte meg az áruházvezető. - De így sem lehetett egyszerű olyan messziről idehozni ezt a sok törékeny holmit.

A sofőr rákacsintott a nagy, piros kamionra, és megpaskolta a vezetőfülke ajtaját. Valóban nem volt könnyű útjuk, de sikerült sértetlenül célba juttatniuk a tányérokat.

- A következő munkánk talán kicsit könnyebb lesz - felelte a sofőr, nem is annyira az áruház igazgatójának, mint inkább magának és járgányának. - Egy kicsit pihenünk, aztán ismét indulunk.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mese a nagy, piros kamionról | Olvass mesét!

# data[].attributes.attachment_link.description
Volt egyszer egy nagy, piros kamion, amelyik nagyon sokat robogott szerte az utakon sofőrjével. Szállított mindenféle árut; néha hűtőgépeket, máskor kekszet, ősszel pulóvereket, tavasszal felfújható medencéket, az egyik héten csavarhúzókat, a másikon meg virágföldet. A nagy, piros kamion szeretett utazni, és élvezte, hogy mindig más tájakat láthat: hófödte hegyet, szétnyújtózó síkságot, pálmafás tengerpartot, csendes falvakat és nyüzsgő városokat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az öreg autó már nagyon régóta állt a garázsban. Maga sem emlékezett, mikor hajthatott ki utoljára a kapun. Mintha itt felejtették volna... Úgy érezte, ezer éve nem nyitotta ki senki az ajtót. Unatkozott. Aztán már inkább csak szendergett.

Leeresztettek a kerekei. Az akkumulátora is lemerült. A motortérbe és az utastérbe beköltözött néhány pók. Egyre nagyobb hálókat szőttek benne. Por lepte el a műszerfal tetejét, s az apró rozsdafolt a küszöbön egyre nagyobbra nőtt.

Az öreg autó úgy vélte, számára már nem sok babér terem. Ott maradt a régi, tákolt garázsban, magányosan, elfeledve. Pedig annyira szeretett volna még menni, robogni, sőt hasítani! Végigjárni az egykori útvonalakat, felidézni sok szép emléket, átélni újra a kalandokat! De teltek a hónapok, és az öreg autó pontosan tudta, már be sem tudnák indítani.

- Ha egyszer valakinek eszébe jutok, biztos elszállíttat egy bontóba, és alkatrészekre szednek - sóhajtotta szomorúan.

A napok teljesen egyformán teltek, már rég nem számolta, milyen hónap vagy melyik nap lehet. Számára mindegy volt.

Egyszer azonban szokatlan zaj zavarta meg békés szendergését. A hang egészen közelről jött.

- De nehezen nyílik ez a kapu, ki tudja, mikor nyitották ki utoljára - mondta egy férfi odakint.

Az öreg autó azonnal magához tért. A garázsajtót próbálták kinyitni, ez volt a váratlan zaj, amitől elszokott a füle... Csak nem? Hozzá jöttek? Vagy valamelyik lomért, amelyik osztozik vele a garázson? S ha őérte - ma elviszik a bontóba? Soha többé nem mehet már egyetlen métert sem?

Hamarosan kitárult a kapu, a betóduló napfény elvakította a félhomályhoz szokott öreg autót. Két férfi lépett be, s bizony nem a lomok érdekelték őket, hanem az öreg autót kezdték nézegetni.

- Szegény - szólalt meg az egyikük. - De régóta rostokolhat itt! Pedig szép járgány lehetett ez a maga idejében!

- Most is szép - válaszolta a másik ember elgondolkodva. - Csak nagyon elhanyagolták.

Körbejárták, tüzetesen megvizsgálták, az ajtaját is kinyitották. Az egyik férfi beült, bedugta az indítókulcsot, megpróbált gyújtást adni rá, de hiába. Az akkumulátor nem működött.

- Meglepődtem volna, ha beindul - jegyezte meg a férfi, miközben kikászálódott a vezetőülésből.

Az öreg autó - bár nem tehetett róla - szégyenkezett, hogy ilyen állapotban látják. Úgy érezte, már nem jó semmire, csak egy halom ócskavas. Várta, mikor indulnak vele a bontóba. Vagy az ócskavastelepre.

- Lesz vele munka bőven - mondta egyik látogatója. Társa egyetértően bólogatott. - Sokba fog kerülni.

- Tudom - felelt halkan a másik ember. - De szerintem megérdemli. Csodálatos kis járgány lesz még ebből, meglásd!

Az öreg autó elámult. Micsoda? Róla beszélnek?

- Holnap hívunk egy trélert, és elszállítjuk a műhelybe. Megnézzük, mit kell cserélni, megrendeljük az új alkatrészeket. Hamarosan már a tóparton fogunk vele autókázni - folytatta a férfi.

Az öreg autó alig mert hinni a fülének. Nem a bontóba viszik? És nem is az ócskavastelepre hulladéknak? Új alkatrészeket kap? Vezetni szeretnék őt? Csak lassan merte elhinni, hogy tényleg róla van szó, csak óvatosan merte magát átadni az örömnek, nehogy csalódnia kelljen.

Másnap tényleg megérkezett a tréler, és egy műhelybe fuvarozta őt. Szétszedték, megtisztították, kicserélték, amit ki kellett - volt olyan alkatrész, amire heteket kellett várni -, de leírhatatlanul boldog volt, amikor oly sok idő után ismét felbőghetett a motorja. Még mindig szépen muzsikáltak a hengerek!

A hosszú, kitartó munkát követően ott állt az öreg autó régi fényében. Egészen olyan volt, mint újkorában - csak sokkal több tapasztalattal. Nemsokára levizsgáztatták, sikerrel vette az összes akadályt, minden feltételnek eleget tett. Új rendszámot kapott, igazi oldtimer lett belőle. Büszkén viselte a jelzést.

Végre újra kigurulhatott az útra. A járókelők megfordultak utána, a fiatalabb autók udvariasan maguk elé engedték. Könnyű, lágy szellő fonta körül karosszériáját, miközben a tóparton haladt. Elegáns volt. Tiszteletet parancsoló. Egy darab megmentett múlt. De ami a legfontosabb: tökéletesen működő, az úton suhanó autó. Mintha újjászülettem volna - gondolta boldogan, és azt súgta a megérzése, hogy fantasztikus utazások várnak még rá.

# data[].attributes.attachment_link.description
Az öreg autó már nagyon régóta állt a garázsban. Maga sem emlékezett, mikor hajthatott ki utoljára a kapun. Mintha itt felejtették volna... Úgy érezte, ezer éve nem nyitotta ki senki az ajtót. Unatkozott. Aztán már inkább csak szendergett. Leeresztettek a kerekei. Az akkumulátora is lemerült. A motortérbe és az utastérbe beköltözött néhány pók.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gryllus Vilmos: Bicikli (dal, rajzfilm gyerekeknek)