# data[].attributes.headline
ПРОЧИТАЙТЕ ПОВІСТЬ

# data[].attributes.body
ПРОЧИТАЙТЕ ПОВІСТЬ

# data[].attributes.attachment_link.title
Ерік Сіґал. "Історія кохання"

# data[].attributes.attachment_link.description
Випишіть всі слова з хмаринки.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна л-ра 📝

# data[].attributes.attachment_link.title
Бернард Шоу."Пігмаліон". Елайза Дулітл. 9 кл.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Моя чарівна леді" (українською). Бернард Шоу. "Пігмаліон"

# data[].attributes.attachment_link.title
Бернард Шоу "Пігмаліон"

# data[].attributes.attachment_link.description
Зрозуміти Бернарда Шоу - означає зрозуміти XX століття.

# data[].attributes.attachment_link.title
Запитання ПІГМАЛІОН

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Жанна Спиридонова

# data[].attributes.attachment_link.title
Ібсен урок 1

# data[].attributes.attachment_link.title
М.В.Гоголь. Біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
М.В.Гоголь Геніальний українець

# data[].attributes.attachment_link.title
Шарлотта Бронте

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
80 цитат із романуДжейн Остін "Гордість і урепедження"

Перечитала роман. Собі, моїм учня та колегам вибрала цитати і цілі фрагменти тексту для характеристики героїв та аналізу роману.

Спочатку цитата, а під нею підпис: хто сказав або про кого йдеться, чия характеристика, цікаві думки для дискусії.

Цитати виписані відповідно послідовності подій сюжету твору.

Цитати (навіть цілі фрагменти тексту)

Містер Беннет являв собою настільки чудернацьке сполучення кмітливості, сарказму, стриманості й вередливості, що і двадцяти років подружнього життя не вистачило його дружині, аби сповна зрозуміти його характер. Її ж власний характер зрозуміти було не так важко. Вона являла собою жінку недалеку, малоосвічену і примхливу. Коли бувала чимось невдоволеною, то удавала, що в неї нервовий розлад. Справою свого життя вона вважала видання заміж своїх дочок; його втіхою - ходіння по гостях та плітки.
--
Х-ка містера Беннета

Насправді ж містер Беннет із нетерпінням очікував приїзду містера Бінглі. Мав давній намір відвідати його, хоча вперто запевняв свою дружину, що робити цього не збирається; тож вона довідалася про це лише тоді, коли візит уже було зроблено.

Він був зовсім молодий, напрочуд вродливий, дуже приязний і - на додаток до всього цього - збирався прибути на запланований бал у товаристві своїх численних друзів. На краще годі було й сподіватися! Від любові до танців не так уже й далеко до кохання, тож сподівання на кохання містера Бінглі висловлювалися щонайсильніші.
...
Містер Бінглі був гарний і виглядав шляхетно; він мав приємну зовнішність та невимушені, природні манери.
--
Містер Бінглі

Містер Дарсі, незабаром прикував увагу всіх присутніх у кімнаті своєю елегантною, високою статурою, гарними рисами обличчя, шляхетною зовнішністю, а ще - чуткою про свої десять тисяч фунтів на рік, що поширилася кімнатою відразу ж, як він до неї зайшов. Чоловіки в один голос заявили, що він виглядає як справжній мужчина, дами ж проголосили, що він навіть гарніший за містерa Бінглі; піввечора його споглядали із надзвичайним захватом, аж доки його манери не викликали загальний осуд; у результаті хвиля його популярності покотилась у зворотному напрямку. Виявилося, що він бундючний, що вважає себе вищим за оточуюче товариство, все викликало в нього лише роздратування; тепер його не міг урятувати навіть великий маєток у Дербіширі: зійшлися на тому, що обличчя в нього відразливе й неприємне і що ні в яке порівняння зі своїм другом він іти не може.

Про хвилю популярноств м.Дарсі

*****
Містер Дарсі потанцював лише двічі - один раз із місіс Герст, а другий - із міс Бінглі, не дозволив рекомендувати себе іншим дамам і решту вечора провів, походжаючи кімнатою і час від часу розмовляючи з кимсь із своєї компанії. З його характером усе було ясно. Це був найбундючніший, найнеприємніший чоловік на світі, і всі сподівалися, що він до них більше ніколи не приїде.

Вона нічогенька, але недостатньо гарна, щоби привабити мене.
--
Дарсі про Елізабет

Тебе компліменти завжди захоплюють зненацька, мене - ніколи.
--
Елізабет про себе

Просто ти надто схильна симпатизувати людям узагалі. Ти ні в кому не бачиш ніяких вад. Всі на світі здаються тобі добрими та приємними. Ніколи в житті я не чула, щоб ти про когось говорила погано.
--
Елізабет про Джейн

При твоєму здоровому глузді - і бути такою незрячою до глупства та дурощів інших людей! Показна доброта - явище досить поширене: воно зустрічається скрізь. Але бути доброю без удаваності та навмисності, в кожному бачити лише добро й навіть перебільшувати його справжню міру, не помічаючи при цьому поганих рис, - на це здатна лише ти.
--
Елізабет про Джейн

Елізабет була кмітливішою, спостережливішою і не такою поступливою, як Джейн, до того ж на її судження не впливали знаки симпатії з чийогось боку
--
Елізабет про себе

...вони були здатні видаватися приємними тоді, коли це було їм потрібно, одначе залишалися пихатими й марнославними. Сестри містера Бінглі були досить вродливими, освіту отримали в одному з найкращих у Лондоні приватному інституті шляхетних дівчат, мали статок у двадцять тисяч фунтів і звичку жити на широку ногу; спілкувалися вони з людьми зі становищем, тому мали всі підстави бути гарної думки про себе та поганої - про інших. Походили вони з респектабельної родини, що мешкала в північній Англії; і ця обставина закарбувалась у їхній пам'яті ще глибше, ніж та, що їхнє багатство, а також багатство їхнього брата, було набуте завдяки торгівлі.
--
Про сестер містера Бінглі

Дарсі вподобав Бінглі за невимушеність, відкритість і піддатливість його вдачі, котра дуже сильно відрізнялася від вдачі його власної, що, здавалося, його цілком задовольняла. Бінглі непохитно вірив у силу дружніх почуттів Дарсі та надзвичайно поважав його думку. Своїми розумовими здібностями Дарсі переважав Бінглі. Не те щоб останній недобирав розуму, просто Дарсі був справді дуже тямущим. Але водночас був зверхнім, стриманим, прискіпливо-примхливим, а його манери, попри їх витонченість, були не надто привітними. І саме з цього погляду його друг мав велику перевагу. Бінглі міг розраховувати на симпатію оточуючих скрізь, хоч де б він був, Дарсі ж - усюди - постійно викликав у оточуючих роздратування.
Характерним щодо цього був той спосіб, у який вони описували меритонський бал. Ніколи в житті не зустрічав Бінглі таких приємних людей чи таких гарненьких дівчат; усі ставилися до нього з надзвичайною приязністю та увагою; не було ніякої формальності, ніякої скутості, дуже швидко він перезнайомився з усіма присутніми в кімнаті; що ж до міс Беннет, то він і не уявляв собі, що жінка може бути такою божественно вродливою. Дарсі ж, навпаки, побачив зібрання людей не надто красивих, не по моді вдягнених, до яких він не відчув ніякого інтересу і від яких не отримав ні задоволення, ні виявів симпатії. Так, він не заперечував, що міс Беннет - гарненька особа, але, на його думку, вона надто багато всміхалася.
--
Порівняння Дарсі та Бінглі

Немає нічого дивного в тому, що такий витончений та елегантний молодик, на чийому боці всі переваги - і родовитість, і багатство, - має про себе дуже високу думку. Якщо можна так висловитися - він має право бути гордовитим.
- Все це дуже вірно, - відповіла Елізабет, - і я легко б вибачила його надмірну самоповагу, якби він не поставився зневажливо до самоповаги моєї.
--
Про самоповагу/гордість

Гордовитість більше стосується нашої власної думки про самих себе, марнославство ж стосується того, що ми хотіли б почути про себе від інших людей.
--
Для дискусії про гордовитість і марнославство

Але ж вона і так його заохочує - наскільки їй дозволяє власна вдача.
--
Про заохочення до кохання

Щастя в подружньому житті - справа абсолютно випадкова.
--
Для дискусії

Коли вони зустрілися вдруге, то він поглянув на неї лише для того, щоб потім висловити критичне зауваження. Але не встиг він виявити і сповістити своїм друзям, що обличчя її не має жодної приємної риси, як йому почало здаватися, що її обличчю надавали винятково розумного виразу її прекрасні темні очі. До цього відкриття додались і деякі інші, не менш приголомшливі. Хоча його прискіпливий погляд і видивився деякі відхилення від бездоганної симетрії в її формах, він змушений був визнати, що вона має струнку та гарну фігуру; і, незважаючи на його наполягання на тому, що її манерам далеко до тих, які прийняті в модному товаристві, йому дуже сподобалась їх невимушена грайливість. Про все це Елізабет зовсім нічого не знала - для неї він був лише молодиком, який ніде й нікому не подобався і який вважав її недостатньо вродливою, щоб із нею танцювати.
У нього з'явилося бажання побільше про неї довідатись, і як привід для розмови він почав брати участь у її розмовах з іншими.
--
Дарсі закохується в Елізабет

Мері. Через те, що з усіх сестер вона була єдиною, котра не відзначалася вродою, Мері наполегливо здобувала знання й навички, і тому їй завжди кортіло виставити їх напоказ.
Але вона не мала ані таланту, ані смаку.
--
Про Мері

Кетрін та Лідія; їхні голови були ще менш зайняті думками, ніж голови їхніх сестер
--
Кетрін та Лідія

Містер Беннет прохолодно зауважив:
- Усе, що я можу збагнути з вашої манери розмовляти, це те, що ви - найдурніші дівчата в усій окрузі. Я вже давно це підозрював, але зараз переконавсь у цьому остаточно.
--
Про Кетрін та Лідію

Можна відзиватися зневажливо про чужих дітей, але не про своїх.
--
Для дискусії

Старанність завжди має бути пропорційною тому, до чого ти прагнеш.
--
Для дискусії

Лідія була високою і впевненою в собі дівчиною міцної статури з добродушним виразом обличчя, що мало прекрасний колір. У своєї матері вона була улюбленицею і завдяки цьому ще у ранньому віці почала з'являтись у товаристві. Вона відзначалася надзвичайною життєрадісністю і природженим почуттям власної значущості, котре переросло в самовпевненість через люб'язну увагу з боку офіцерів, котрі відчули прихильність до Лідії завдяки щедрим обідам, що їх давав її дядечко, а також завдяки її невимушеним манерам.
--
Лідія

Бінглі вирішила змінити настрій і заграла жваву шотландську мелодію; містер Дарсі відразу ж підсунувся до Елізабет і запропонував:
- А чи не маєте ви, міс Беннет, сильного бажання скористатися такою можливістю і потанцювати ріл?
Вона посміхнулася, але нічого не сказала у відповідь. Дещо здивований її мовчанкою, він повторив своє запитання.
- О, я почула вас дуже добре, - відповіла Елізабет, - але не могла відразу придумати, що сказати у відповідь. Знаю - ви хотіли, щоб я сказала "так", і тоді б ви отримали задоволення, зневажаючи мій поганий смак. Але я теж отримую задоволення, коли руйную подібні підступні задуми і позбавляю людину можливості повтішатися зневагою. Тому моя відповідь буде такою: я взагалі не хочу танцювати ріл! Тепер можете мене зневажати, якщо маєте таке бажання.
--
Іронія й сарказм

...ніяка жінка ніколи не зачаровувала Дарсі так сильно, як вона. Він дійсно вважав, що якби не низьке походження родичів Елізабет, то небезпека одруження з нею могла стати цілком реальною.
--
Дарсі про Елізабет

Ширина стежки була якраз достатньою для трьох. Містер Дарсі, відчувши, що вона вчинила негарно, тут же сказав:
- Ця стежина недостатньо широка для нашої компанії. Давайте краще вийдемо на алею.
Та Елізабет не мала ніякого бажання залишатися з ними, тому засміялась і відповіла:
- Що ви, не треба! У вас така чудова компанія! Разом ви виглядаєте ще краще. Поява четвертої людини лише зіпсує красу цього видовища. Всього найкращого.
--
Дарсі елегантний - Елізабет горда

...міс Бінглі позіхнула, широко розкривши рота, і мовила:
- Як приємно ось так проводити вечір! Тепер я і справді переконалася, що нема заняття приємнішого за читання.
--
Міс Керолайн Бінглі - лицемірність

*****
- Такі люди дійсно є, - відповіла Елізабет, - але маю надію, що я до них не належу. Сподіваюся також, що ніколи не висміюватиму розумне і добре. Дурощі та нісенітниці, примхи та непослідовність дійсно потішають мене, тут ніде правди діти, і я сміюся над ними за всякої нагоди. Але, гадаю, ці вади вам не притаманні.
- Вони притаманні кожному. Просто я все життя намагавсь уникати тих вад, які часто дають вагомі підстави для насмішок.
- Наприклад, марнославство і гордовитість.
- Так, марнославство - це дійсно вада. Але гордовитість... розумна людина завжди зможе тримати її під пильним контролем.
Елізабет одвернулася, ховаючи посмішку.
- Гадаю, ви вже закінчили своє дослідження містера Дарсі? - запитала міс Бінглі. - І якого ж висновку дійшли?
- Я прийшла до переконання, що містер Дарсі - особистість абсолютно бездоганна. Здається, він і сам цього не приховує.
- Нічого подібного, - заперечив Дарсі. - Я зовсім не претендую на бездоганність. Маю достатньо багато недоліків, але сподіваюся, що жоден із них не має відношення до моїх розумових здібностей. Однак за свій характер я ручатися не можу. Може, він не дуже піддатливий - не знаю; не досить піддатливий, аби всім подобатись. Я не здатен так просто забувати дурощі та пороки інших, тим більше - образи,
--
Про марнославство і гордість

Мені здається, що будь-яка особистість має схильність до певної хиби, якоїсь природженої вади, котру не можуть подолати навіть добра освіта і виховання.
- І ваша вада - це схильність ставитися до всіх людей із презирством?
- А ваша, - відповів, посміхаючись, Дарсі, - це схильність упиратись у своєму небажанні правильно цих людей розуміти.
--
Про недоліки (Дарсі й Елізабет)

У його свідомість закралася неприємна підозра: а чи не забагато уваги він приділяє Елізабет?
--
Дарсі закохується

Вона вабила його сильніше, ніж йому хотілося
--
Дарсі закоханий

Джейн та Елізабет намагалися пояснити їй сутність майоратного успадкування, але надаремне. Вони й раніше намагалися це зробити, та не могли достукатися до здорового глузду місіс Беннет; тож вона вперто продовжувала несамовито ремствувати з приводу такого порядку успадкування, який дозволяє відібрати маєток у родини, де є аж п'ятеро дочок, на користь якогось нікому не потрібного нікчеми.
--
Про спадок

Це, напевне, якийсь дивак - я так гадаю, - сказала вона. - Не можу зрозуміти, що він за людина. В його стилі чимало пишномовності. А що він хотів сказати своїми вибаченнями за те, що є прямим спадкоємцем? Можна подумати, він би відмовився від цього права, якби міг! Тату, його можна назвати розважливою людиною?
- Ні, моя люба, думаю, що ні. Я сильно сподіваюся, що виявиться якраз навпаки. Його лист - це суміш раболіпства і пихи, і це дає підстави сподіватися на краще. Мені дуже кортить його побачити.
--
Про спадкоємця

На жаль, непевний стан її здоров'я не дає їй змоги перебувати у Лондоні. Одного разу я зауважив леді Кетрін, що ця обставина позбавила британський королівський двір його найгарнішої окраси. Мені здалося, що ця фраза їй дуже сподобалася; тож цілком природно, що при кожній нагоді я щасливий робити ті маленькі витончені компліменти, котрі так подобаються дамам. Я неодноразово казав леді Кетрін, що її чарівлива донька виглядає справжньою герцогинею і що не цей високий титул прикрасить її, а навпаки - вона стане окрасою цього титулу. Такі маленькі вияви уваги завжди до вподоби її світлості, і вони, як я сподіваюся, відплатяться сторицею.
- І правильно сподіваєтеся, - сказав містер Беннет, - ваше щастя, що ви маєте хист до витончених лестощів. Дозвольте запитати: а ці вияви уваги з вашого боку спричинюються миттєвими душевними поривами, чи ви придумуєте їх заздалегідь?
- Вони виникають, головним чином, на потребу моменту. Інколи мені самому цікаво заздалегідь вигадувати невеличкі елегантні компліменти під якісь можливі ситуації так, аби їх можна було видозмінювати залежно від якихось часто
--
Манірність і лестощі спадкоємця

Очікування містера Беннета справдилися цілком. Його двоюрідний брат виявився бовдуром - як він і сподівався. З величезним задоволенням він прислухався до його слів, але водночас зберігав якомога більш незворушний вираз обличчя, не бажаючи ні з ким ділитися своєю радістю, - лише час від часу поглядаючи на Елізабет.
--
Висновок про спадкоємця

Містер Коллінз не був розумною людиною, і освіті та вихованню лише незначним чином вдалося приховати його природжену ваду. Більшу частину свого життя він провів під наглядом скнаристого невігласа-батька; здобуваючи університетську освіту, просто відбував чергу, а корисних знайомств започаткувати не спромігся. Покора, в якій його виховав батько, ще з дитинства визначила смиренність його манер, але тепер їй потужно протидіяло притаманне людям недалеким і самотнім марнославство, що поєднувалося з амбітними надіями на швидке і раптове багатство. Щасливий випадок звів його з леді Кетрін де Бург, коли в Гансфордській парафії вивільнилося місце священика. Пошана, яку він відчував до її високого становища, благоговіння перед нею як своєю покровителькою, в поєднанні з украй високою думкою про себе, про свій авторитет духовної особи і про свої пасторські повноваження - все це перетворило його на людину, в якій бундючність поєднувалася з раболіпством, зарозумілість - із покірливістю.
...прагнув здобути собі дружину, що її хотів обрати серед дочок місіс Беннет, якщо ті видадуться йому такими ж вродливими та приязними, як їх змальовувала чутка. Оце він і мав на увазі під відшкодуванням - або компенсацією - за успадкування маєтку їхнього батька. Цей план він вважав надзвичайно вдалим і для всіх прийнятним, і взагалі - кроком безкорисливим та шляхетним зі свого боку.
--
Наміри спадкоємця м. Колінза

Колір їхніх облич змінився: одне почервоніло, друге - зблідло. Минула якась мить - і містер Вікхем доторкнувся до свого капелюха, а містер Дарсі на це привітання ледь зволив відповісти. Що б усе це означало?
--
Офіцер м. Вікхем і м. Дарсі

Містер Вікхем був тим щасливцем, до якого тягнулися погляди майже кожної представниці прекрасної статі... Насправді ж моєю професією мало бути служіння Богу - я отримав відповідну освіту й виховання і на цей час мав би вже бути священиком дуже багатої парафії, якби на те було бажання джентльмена, про якого ми щойно говорили...
Він був моїм хрещеним батьком і дуже мене любив. Довіку я буду вдячним йому за його доброту. Він хотів щедро забезпечити мені заможне існування і був упевнений, що йому це вдалось. Але коли в парафії звільнилося місце священика, то вакансію віддали комусь іншому...
У пунктах заповіту невизначеності було якраз достатньо для того, щоб позбавити мене будь-якої надії на допомогу з боку закону....

Версія Аікхема про скадал із Дарсі

Тож виливши душу Шарлотті Лукас, яку вона не бачила тиждень,
--
Подруга Елізабет - Шарлотта

Вираз його обличчя повільно змінювався від обурення та презирства до непохитної і стриманої поважності.
--
Реакція Дарсі на поведінку сім'ї Беннет

Я розумію, що ваша пропозиція заміжжя - то велика для мене честь, але я не приймаю її й інакше вчинити не можу.
- Знаю, знаю, - відповів містер Коллінз, байдужливо махнувши рукою. - Всі ви, дівчата, зазвичай відкидаєте пропозиції заміжжя, коли вони робляться вперше, хоча потайки готові їх прийняти. Інколи відмова повторюється другого і навіть третього разу. Тому я зовсім не розстроєний почутим і сподіваюся невдовзі повести вас до олтаря.
- Бігме, ви мене дивуєте, пане, - вигукнула Елізабет, - бо після моєї заяви ваша надія дійсно виглядає дещо дивною. Кажу вам - я не з тих відчайдушних дівчат (якщо такі взагалі бувають), котрі ризикують своїм щастям, відкладаючи прийняття пропозиції до того часу, коли вона буде зроблена вдруге. Відмовляючи вам, я ніскільки не жартую. Особисто ви не здатні принести мені щастя, і я переконана, що я - остання жінка на світі, яка зможе принести щастя вам.
--
Пропозиція руки і серця м.Колінза для Елізабет

Якщо ти не вийдеш заміж за містера Коллінза, то тебе не захоче бачити твоя мати, а якщо ти вийдеш за нього заміж, то тебе не захочу бачити я.
--
Батько Елізабет про Колінза

Міс Бінглі бачить, що її брат тебе кохає, і хоче, щоб він одружився з міс Дарсі. Вона їде вслід за ним до Лондона, сподіваючись його там утримати, а тебе намагається переконати, що ти йому не потрібна.
--
Елізабет про Джейн, Чарлза та Керолайн Бінглі

Справа полягає ось у чому: для них ми недостатньо багаті й недостатньо родовиті
--
Нерівний шлюб

Чи зможу я бути щасливою, вийшовши заміж за чоловіка, всі сестри і друзі якого воліють, аби він одружився з іншою?
--
Для дискусії про нерівний шлюб

Певна річ - містер Коллінз не був ані розумним, ані приємним, спілкування з ним лише дратувало та наганяло нудьгу, а його палке кохання до неї явно було удаваним. Але все одно - це був її майбутній чоловік. Вона ніколи не мала високої думки ні про чоловіків, ні про заміжжя, та шлюб завжди був її метою. Він являв собою єдиний благопристойний спосіб матеріального забезпечення для молодих жінок із гарною освітою, але поганим приданим. Особистого щастя він не гарантував, але був для них найприємнішим способом захиститися від злиднів. І ось цей захист вона нарешті собі забезпечила; і тепер, у віці двадцяти семи років, далеко не вродливиця, вона збагнула, що їй поталанило надзвичайно. Обставиною менш приємною мав стати подив, котрий ця подія мусила викликати в Елізабет Беннет, чию дружбу Шарлотта цінувала більше за будь-чию
--
Причини заміжжя Шарлоти

Шарлотта - дружина містера Коллінза! Важко було уявити картину більш принизливу. До болісного усвідомлення, що її подруга знеславила й опустила себе в її очах, додавалося гнітюче переконання в неможливості хоч якогось сімейного щастя в тій долі, яку зазначена подруга собі обрала.
--
Елізабет ппо шлюб Шарлотти

Лідія - нестримана і часто непоштива - гучноголосо скрикнула:
--
Характеристика Лідії

Елізабет, відчувши настійну необхідність визволити сера Вільяма з такої неприємної ситуації,
--
Елізабет порядна і співчутлива

Щоразу, коли Шарлотта приходила до них, місіс Беннет здавалося, що та придивляється до свого майбутнього майна, а щоразу, коли гостя притишено розмовляла з містером Коллінзом, господиня була переконана, що розмовляють вони про маєток Лонгберн, вирішуючи - як би ото якнайшвидше нагнати з будинку її разом з дівчатами відразу ж після смерті містера Беннета.
--
Реакція на спадкоємицю

Ти маєш просто ангельську лагідність і безкорисливість.
--
Елізабет про Джейн

...твоїй сестрі не пощастило у коханні. Що ж, поздоровляю її. Для дівчат це майже так само важливо, як одружитися. Їм подобається час від часу зазнавати нещасного кохання. Це дає поживу для роздумів і якось вирізняє серед подруг.
--
Містер Беннет про розбите серце Джейн

Все, що Елізабет уже чула - його скарги на містера Дарсі, неприємності, котрих він од нього зазнав, - усе це тепер стало надбанням широкої публіки та обговорювалося на кожному розі.
--
Вікхем про Дарсі

Там, де є кохання, відсутність багатства рідко коли спроможна втримати молодих людей від одруження.
--
Для обговорення

Його явна небайдужість кудись зникла, його залицянням надійшов край - об'єктом уваги містера Вікхема стала інша жінка. Елізабет була достатньо пильною і спостережливою, щоб усе це вчасно зрозуміти...
--
Нова симпатія Вікхема аж на 10 тис фунтів

...хіба є різниця у шлюбних справах між пожадливістю та тверезим розрахунком! Хто знає, де закінчується почуття і починається користолюбство?
--
Слова Елізабет для дискусії

...вона з подивом позирала на свою подругу, котра примудрялася бути життєрадісно

# data[].attributes.attachment_link.title
Читаємо "Гордість і упередження"

# data[].attributes.attachment_link.description
80 цитат із романуДжейн Остін "Гордість і урепедження" Перечитала роман. Собі, моїм учня та колегам вибрала цитати і цілі фрагменти тексту для характеристики героїв та аналізу роману. Спочатку цитата, а під нею підпис: хто сказав або про кого йдеться, чия характеристика, цікаві думки для дискусії. Цитати виписані відповідно послідовності подій сюжету твору.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шарлотта Бронте

ДЖЕЙН ЕЙР

Переклад: Петро Соколовський

РОЗДІЛ І

Того дня ми не змогли піти на прогулянку. Щоправда, вранці ми поблукали з годинку алеями, обсадженими кущами, з яких уже опало листя, та по обіді (місіс Рід, коли не було гостей, обідала рано) холодний зимовий вітер нагнав чорні хмари і линув такий холодний дощ, що годі було й думати виходити з дому.

Щодо мене, то я була рада: я страх не любила довгих пообідніх прогулянок, а надто взимку. Жахливо було вертатися додому в холодному присмерку, коли заходять зашпори в руки і в ноги, а серце ниє від сердитого бурчання Бесі, нашої няні, та від принизливого усвідомлення фізичної переваги наді мною Елізи, Джона та Джорджіани Рід.

Згадані Еліза, Джон та Джорджіана зібралися тепер у вітальні біля своєї матері, що напівлежала на канапі біля каміна і здавалася цілком щасливою серед своїх дорогих діток (в ту хвилину вони не билися й не ревли). Мене не прийняли до цього родинного гурту; місіс Рід сказала, що їй дуже шкода віддаляти мене від себе, але, поки вона не почує від Бесі й не побачить на власні очі, що я справді прагну розвивати в собі приємні й добропристойні манери, поки я не стану привітною й лагідною дитиною, - щирішою, добрішою, відвертішою, - вона мусить позбавити мене всіх радощів, якими тішаться слухняні й шанобливі діти.

- Що вам Бесі наговорила на мене? - спитала я.

- Джейн, я не люблю, коли чіпляються до слів і допитуються. Дитина не сміє так розмовляти зі старшими! Іди сядь собі десь і, поки не навчишся бути чемною, мовчи. З вітальні був хід у невеличку їдаленьку; отож я й шмигнула туди. Там стояла шафа з книжками. Я вибрала собі одну з них, спершу подивившись, чи вона з малюнками. Потім забралася на підвіконня, де й сіла, підібгавши ноги по-турецькому. Запнувши червоні штофні завіси, я з двох боків відгородилась від довколишнього світу. Праворуч мене затуляли зборки червоної тканини, ліворуч захищали від негоди віконні шибки, які, проте, не могли приховати сумної картини пізнього листопада. Гортаючи книгу, я час від часу поглядала у вікно, за яким западав холодний зимовий вечір. Вдалині висіла густа запона туману і хмар; перед вікном розкинувся моріжок з пошарпаними бурею кущами; їх щедро поливали дощові потоки, гнані вітром, який, жалібно стогнучи, налітав шаленими поривами.

Я знову взялася до своєї книги - це було "Життя англійських птахів" Б'юїка. Правду кажучи, текст цікавив мене мало, проте, хоч я була ще дитиною, деякі вступні сторінки мимоволі привернули мою увагу. Там розповідалося про пристановище морських птахів, про пустельні скелі та кручі, де вони були єдині мешканці, про береги Норвегії, біля яких, від мису Лінденеса, що лежить на самому півдні країни, аж до Нордкапа рясніє безліч островів: Де крижаний лютує океан Між островів, оголених і диких, На дальній півночі, й важкі жбурляє хвилі Атлантика на морок скель Гебрідських. Не могла я поминути й опису холодних берегів Лапландії, Сибіру, Шпіцберґену, Нової

Землі, Ісландії, Ґренландії, одне слово, "безкраїх просторів Арктики, цієї сумної і безлюдної пустелі, цього царства морозу й криги, де нескінченні зими нагромадили гори льодовиків, утворивши навколо полюса щось подібне до крижаних Альп - оселю найлютіших холодів на землі". Про ці мертво-білі простори у мене виникли свої власні уявлення, - туманні, як усі невиразні уявлення про світ, що снуються в дитячій голові, і водночас надзвичайно разючі. Під впливом вступних сторінок у мене складалося враження і від віньєток: скеля, що самотньо височить серед пінявих хвиль; розбитий човен, викинутий на безлюдний берег; блідий, холодний місяць, що дивиться із зловісних хмар, як розбурхані хвилі поглинають корабель. Якийсь невиразний смуток навіював мені малюнок, що зображав занедбане кладовище: надгробок з написом, брама, двоє дерев, низький небосхил із смужкою напіврозваленої огорожі та вузький серп молодика, супутника вечірньої пори. Два кораблі, що непорушно застигли в морі на безвітрі, здавалися мені морськими примарами.

На сатану, що відбирає в злодія клунок з краденим добром, я не могла дивитися без жаху і мерщій перегорнула сторінку.

Не меншим жахом сповнювала мене й чорна рогата істота, що сиділа на скелі, споглядаючи натовп довкола шибениці.

Кожен малюнок оповідав якусь історію, здебільшого незбагненну для мого дитячого розуму й серця й водночас дуже цікаву - не менш цікаву, ніж казки, що їх оповідала нам довгими зимовими вечорами Бесі, коли була в доброму гуморі, а таке траплялося дуже рідко. Поставивши перед каміном у дитячій кімнаті прасувальний столик, Бесі дозволяла нам сісти навколо і, відпрасовуючи блонди на спідницях місіс Рід та плоячи оборки на її нічних чепчиках, заспокоювала нашу жадібну цікавість розповідями про кохання та пригоди, взятими із старовинних казок та ще давніших балад або, як я довідалась, ставши старшою, з "Памели" та "Генріха, герцоґа Морландського".

З Б'юїком на колінах я була - принаймні по-своєму - щаслива і боялась тільки одного: що моє щастя урветься. Так воно незабаром і сталося. Двері до їдаленьки рипнули.

- Гей, рюмсо! - почувся голос Джона Ріда; він замовк: йому, мабуть, здалося, що в кімнаті нікого немає.

- Де в біса вона поділася? - вів він далі. - Лізі! Джорджі! - гукнув він на сестер.

- Джоан тут немає. Скажіть мамі, що вона вискочила на дощ. От вреднюче створіння! "Добре, що я запнула завіси", - подумала я, палко бажаючи, щоб мене не знайшли у моїй схованці. Джон Рід і не знайшов би мене сам, бо він не був ні спостережливий, ані кмітливий; аж тут у двері просунула голову Еліза й одразу сказала:

- Вона, напевне, на вікні, Джоне.

Я одразу ж вийшла зі своєї схованки, - я боялася, що Джон силоміць витягне мене звідти.

- Чого тобі треба? - спитала я вдавано покірливо.

- Треба казати: "Чого ви бажаєте, мастере Рід", - відповів він. - Я бажаю, щоб ти підійшла до мене, - і, сівши в крісло, показав рукою, щоб я наблизилась і стала перед ним.

Джон Рід був на чотири роки старший за мене: йому минуло чотирнадцять, а мені тільки десять. То був гладкий хлопчак, що набагато переріс своїх ровесників; впадали в очі його прищувата нездорова шкіра, широке, з грубими рисами, обличчя й великі руки та ноги. Він завжди об'їдався за столом і тому мав тьмяні осоловілі очі й обвислі щоки. Зараз йому слід було б сидіти в школі, але мати взяла його на місяць-два додому, мовляв, "через слабке здоров'я". Джонів учитель, містер Майлз, запевняв, що хлопець цілком здоровий, - не треба тільки присилати йому з дому стільки печива й цукерок; але материнське серце повставало проти такої грубої думки й схилялося до благороднішої версії: блідість Джона пояснювалася перевтомою та тугою за рідною домівкою.

Джон був не дуже ніжний син і брат, мене ж він люто ненавидів. Він тиранив і мучив мене - не два-три рази на тиждень і навіть не раз чи двічі на день, а

безперестану. Я боялася його кожним своїм нервом, і кожна моя жилочка тремтіла, коли він підступав до мене. Часом я аж не тямила себе від страху, бо нікому було оборонити мене від його погроз і знущань: челядь не хотіла дратувати панича, заступаючись за мене, а місіс Рід в таких випадках робилася сліпа й глуха: вона ніколи не помічала, що син лає чи б'є мене, хоч той робив це не раз і при ній, щоправда, частіше за її спиною. Я звикла слухатись Джона і одразу підійшла до крісла, в якому він сидів; добрих три хвилини він показував мені язика, висолоплюючи його скільки міг. Я знала, що після цього він неодмінно битиметься, і, тремтячи зі страху, думала, який він гидкий і потворний... Джон, либонь, прочитав цю думку на моєму обличчі, бо раптом, не сказавши ні слова, дав мені сильного стусана. Я поточилася, але встояла на ногах і відступила один-два кроки назад.

- Це тобі за те, що ти нагрубіянила мамі, - сказав він, - і за те, що сховалася за завісою, і за те, що так подивилася на мене зараз... Жаба!

Я звикла до Джонових образ, і мені й на думку не спадало, що я можу дати йому відсіч; я тільки зі страхом чекала нового удару, певна, що то був лише початок.

- Що ти робила за завісою? - спитав він.

- Читала.

- Покажи книжку.

Я взяла з вікна книжку й подала йому.

- Ти не маєш права брати наші книжки! Мама каже, що ти живеш у нас на ласкавому хлібі. У тебе нема ані шеляга, твій батько нічого тобі не залишив. Тобі більше пристало ходити з торбами, аніж жити тут з нами, дітьми джентльмена, їсти те, що й ми, та носити сукні, що їх купує наша мама. Я покажу тобі, як порпатися в моїх книжках!

Чуєш - це мої книжки! І ввесь цей дім - мій! Або буде мій за кілька років. Іди стань коло дверей, тільки далі від дзеркала та вікон.

Я так і зробила, не добравши спершу, чого він хоче; коли ж побачила, що він устав і замірився на мене книжкою, то злякано скрикнула й інстинктивно метнулась убік, та запізно: грубий том влучив у мене, я впала і, вдарившись об одвірок, розбила собі голову. З рани потекла кров, я відчула гострий біль, - увесь мій страх відразу пропав, його заступили інші почуття.

- Гидкий, жорстокий хлопчисько! - крикнула я. - Ти схожий на вбивцю! На рабовласника! На римського імператора!

Я читала Ґолдсмітову "Історію Риму" і склала собі власну думку про Нерона, Калігулу та інших тиранів. Тайкома я вже давно робила порівняння, але ніколи не думала, що висловлю їх уголос.

- Що-о? - заревів Джон. - Як ти сказала? Ви чули, Лізі й Джорджі? Я скажу мамі! Але спершу...

Він прожогом кинувся до мене, схопив однією рукою за плече, а другою вчепився у волосся. Однак перед ним була доведена до розпачу істота. Я справді вбачала в ньому тирана-душогуба. Кров крапля по краплі стікала мені за комір, гострий біль не вщухав. Ці почуття на якийсь час приглушили страх, і я зустріла Джона як несамовита. Я гаразд не тямила, що робила руками, тільки чула, як Джон кричав: "Жаба! Жаба!" - а тоді голосно заверещав. Та допомога була недалеко: Еліза й Джорджіана кинулись нагору по місіс Рід, яка прибігла у супроводі Бесі та покоївки Ебот. Нас розборонили, і я почула:

- Ай-яй-яй! Ах ти ж негіднице! Так накинутися на мастера Джона!

- Таке мале, а таке люте! А місіс Рід вирекла присуд:

- Відведіть її до червоної кімнати й замкніть там! Чотири руки одразу вхопили мене й понесли нагору.

РОЗДІЛ II

Я пручалася щосили, і таке нечуване зухвальство дуже обурило Бесі та міс Ебот, які й так були поганої думки про мене.

# data[].attributes.attachment_link.title
Джейн Ейр - Шарлотта Бронте, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Джейн Ейр" (автор: Шарлотта Бронте) онлайн українською. Повний текст електронної книги Шарлотта Бронте - Джейн Ейр в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Волинська обласна бібліотека для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на книгу Шарлотти Бронте - "Джейн Ейр"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Волинська обласна бібліотека для дітей.Офіційна сторінка

# data[].attributes.attachment_link.title
✔Рубрика "З історії однієї книги"

📖Шарлотта Бронте - «Джейн Ейр»📖

🖋«Джейн Ейр», або «Джен Ейр» (англ. Jane Eyre) — класичний роман англійської... | By Волинська обласна бібліотека для дітей.Офіційна сторінка | Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
8.5K views, 74 likes, 7 loves, 4 comments, 141 shares, Facebook Watch Videos from Волинська обласна бібліотека для дітей.Офіційна сторінка: ✔Рубрика "З історії однієї книги"

📖Шарлотта Бронте -...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Маріанна Гончаренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Правда чи вигадка "Джен Ейр"

# data[].attributes.attachment_link.description
Розподіли твердження на правдиві та вигадку

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Маріанна Гончаренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Хто є хто у романі "Джен Ейр"

# data[].attributes.attachment_link.description
Поєднай цитату з героєм роману

# data[].attributes.attachment_link.title
Шарлотта Бронте, Одна історія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Шарлотта Бронте: історія жінки, яка все життя писала про кохання, а зустріла його у 37 років

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Любов до книг

# data[].attributes.attachment_link.title
"ДЖЕЙН ЕЙР" - СКАНДАЛЬНИЙ ТВІР?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Любов до книг

# data[].attributes.attachment_link.title
ДЖЕЙН ОСТЕН ДОСІ АКТУАЛЬНА?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Шалені авторки

# data[].attributes.attachment_link.title
Чому Джейн Остін стала сучасною культурною героїнею | Шалені авторки | Віра Агеєва, Ростислав Семків

# data[].attributes.attachment_link.title
ознаки романтизму

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер Джейн Остен Гордість та упередження.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
валентина ковальская

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер Гордість і упередження

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гордість і упередженість

Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець.

Авторські права на переказ належать Укрлібу

Подружжя Беннетів мало 5 доньок, яких звали Джейн, Елізабет, Мері, Кетрін і Лідія. Мати дівчат мріяла віддати їх заміж, тому коли Недерфілд-Парк винайняв багатий молодий чоловік на прізвище Бінглі, вона попросила містера Беннета здійснити до нього візит. Містер Беннет пожартував, що надішле містеру Бінглі записку, в якій висловить згоду на одруження з однією з дівчат, а за свою улюбленицю Елізабет навіть замовить декілька добрих слів. Місіс Беннет вважала, що вродою Елізабет далеко до Джейн, а веселою вдачею - до Лідії. Батько ж говорив, що всі його дочки дурноверхі та неосвічені, а Елізабет трохи кмітливіша.

Якось містер Беннет повідомив, що таки познайомився з містером Бінглі. Дружина і доньки прийшли у захват. Мати висловила припущення, що містер Бінглі потанцює з Лідією на балу, який мав відбутися через два тижні. Лідія заявила, що не боїться, бо хоч наймолодша, але ж і найвища на зріст. Відтоді мати з дочками думали про те, наскільки швидко містер Бінглі зробить візит у відповідь, і коли його можна буде запросити на обід.

Від сусідів - сера Вільяма Лукаса і його дружини, місіс Беннет дізналася, що містер Бінглі зовсім молодий, напрочуд вродливий і дуже приязний. Через кілька днів містер Бінглі зробив візит містеру Беннету, але дівчата змогли побачити гостя лише з вікна другого поверху. Невдовзі по тому містера Бінглі було запрошено на обід, але він не зміг прийти, бо поїхав у Лондон. Пані Лукас припускала, що Бінглі поїхав до Лондона, щоб назбирати товариство для запланованого балу. Невдовзі Бінглі привіз з Лондона двох своїх сестер - старшу Луїзу і молодшу Керолайн, чоловіка старшої з них містера Герста і ще одного молодика.

На балу містер Бінглі виглядав шляхетно, мав приємну зовнішність та невимушені, природні манери. Сестри його були жінками елегантними і модно вдягненими. Його зять, містер Герст, виглядав як джентльмен. Приятель містера Бінглі, містер Дарсі, прикував увагу всіх своєю елегантною, високою статурою, гарними рисами обличчя і шляхетною зовнішністю, а ще - чуткою про свої десять тисяч фунтів на рік. Та за вечір виявилося, що він вважає себе вищим за оточуюче товариство, адже поводився надто гордо. На балу він потанцював лише двічі - один раз із місіс Герст, а другий - із міс Бінглі, не дозволив рекомендувати себе іншим дамам і решту вечора провів, походжаючи кімнатою і час від часу розмовляючи з кимсь із своєї компанії.

Через брак чоловіків Елізабет Беннет пропустила на балу два танці. Містер Дарсі стояв недалеко від неї, і вона почула, як він говорив містеру Бінглі, що не танцює, бо не бачить для цього ніякої можливості: сестри Бінглі зайняті, танцювати ж із будь-якою іншою з жінок було б для нього справжньою карою. Також Дарсі говорив, що єдина справді гарна жінка в цій кімнаті - Джейн Беннет, але вона танцює з містером Бінглі. Друг запропонував Дарсі танцювати з Елізабет. Дівчина почула, як Дарсі сказав, що вона нічогенька, але недостатньо гарна, щоби привабити його.

Для родини Беннетів загалом бал пройшов приємно. Місіс Беннет вважала, що її найстарша дочка Джейн дуже сподобалася всій недерфілдській компанії. Мері чула, як у розмові з міс Бінглі хтось відізвався про неї як про найосвіченішу дівчину в окрузі; Кетрін та Лідії теж поталанило: їх постійно запрошували танцювати. Коли Беннети повернулися до Лонгберна, села, в якому вони жили, місіс Беннет розповіда всі подробиці чоловіку, бо він на балу не був.

Після балу Джейн зізналася Елізабет, що Бінглі сподобався їй, бо він розважливий, доброзичливий, жвавий. Елізабет додала, що ще й вродливий, як і сама Джейн. Та Елізабет не подобалися сестри містера Бінглі. Вона помітила, що вони здатні видаватися приємними тоді, коли це було їм потрібно, одначе залишалися пихатими й марнославними.

Містер Бінглі був багатим, у Недерфілді він міг провести усе життя, хоч його сестри хотіли, щоб він купив власний маєток. Та міс Бінглі була зовсім не проти відігравати роль хазяйки у Недерфілді; це стосувалось і місіс Герст, яка вийшла заміж за чоловіка скоріше шляхетного, ніж багатого. Містера Бінглі і містера Дарсі поєднувала міцна дружба, хоч в їхніх характерах були відмінності. Містер Дарсі вподобав Бінглі за невимушеність, відкритість і піддатливість його вдачі. Сам містер Дарсі був дуже розумним, але й зверхнім, стриманим, прискіпливо-примхливим, а його манери були не надто привітними.

На меритонському балу Бінглі зустрів дуже приємних людей. Що ж до міс Беннет, то він і не уявляв собі, що жінка може бути такою божественно вродливою. Дарсі ж, навпаки, побачив зібрання людей не надто красивих, не по моді вдягнених. Він вважав Джейн гарненькою, але йому здалося, що вона надто багато всміхалася. Місіс Герст і міс Бінглі вважали Джейн просто гарненьким дівчам.

Неподалік од Беннетів мешкала сім'я Лукас. Ці сім'ї підтримували особливо дружні стосунки. Раніше сер Вільям Лукас займався торгівлею в Меритоні, де він і заробив чималенький статок і отримав дворянське звання. Згодом він покинув бізнес і придбав власне помешкання за милю від Меритона. Сер Лукас був сумирним, доброзичливим, поштивим. Його жінка була дуже приязною і доброю сусідкою для місіс Беннет. Найстаршу дочку Лукасів звали Шарлотта. Вона була розумною і розважливою дівчиною років двадцяти семи. Для Елізабет вона була близькою подругою. Після балу Лукаси і Беннети обговорювали цю подію. Всі погодилися, що містеру Бінглі сподобалася Джейн. Про містера Дарсі дівчата були не найкращої думки, хоч міс Лукас вважала, що його багатство дозволяє йому бути таким гордим і мати про себе високу думку.

Місіс Герст та міс Бінглі вподобали Джейн, хоч мати дівчини видалася їм нестерпною, а молодші сестри не вартими того, щоб про них говорити. Тож сестри Бінглі хотіли поближче познайомитися лише з двома старшими сестрами Беннет - Джейн та Елізабет. Остання усе ще вбачала зверхність у ставленні сестер Бінглі до всіх, тому недолюблювала їх. Елізабет усвідомлювала, що між Джейн і містером Бінглі може виникнути кохання. Джейн вміло приховувала від усіх свої почуття. Шарлотта Лукас вважала, що Джейн не слід приховувати симпатію, адже Бінглі може просто не зрозуміти, що він їй подобається.

Тим часом сама Елізабет не підозрювала, що поволі ставала об'єктом уваги з боку містера Дарсі. Першого разу він через силу визнав, що вона нічогенька; коли вони зустрілися вдруге, він сповістив своїм друзям, що обличчя її не має жодної приємної риси. Та саме тоді йому сподобалися її прекрасні темні очі. Згодом він визнав, що Елізабет має струнку та гарну фігуру. Так у нього з'явилося бажання побільше про неї довідатись.

Якось у сера Вільяма Лукаса, де зібралося численне товариство, Елізабет помітила, що містер Дарсі уважно прислухається до її розмов з іншими. Коли трохи згодом містер Дарсі наблизився до неї та полковника Форстера, Еліза обернулася до нього і запитала, чи переконливо вона висловлювалася, коли просила полковника влаштувати бал у Меритоні. Того вечора Елізабет грала на роялі і співала. Згодом її змінила сестра Мері, яка з усіх сестер була єдиною, котра не відзначалася вродою, але наполегливо здобувала знання й навички і любила їх демонструвати. Під її веселі мелодії почалися танці, і Вільям Лукас запропонував містеру Дарсі потанцювати з Елізабет. Містер Дарсі попросив дозволу мати честь повести її до танцю, але марно. Небажання Елізабет зовсім не образило містера Дарсі, бо він із приємністю думав про неї. У ту мить до нього звернулася міс Бінглі. Вона сказала, що всі ці люди нікчемні і надіялася, що містер Дарсі підтримає її. Але він зізнався, що думає про Елізабет та її очі. Міс Бінглі одразу почала жартувати, що Дарсі матиме просто чарівливу тещу.

Містер Беннет мав дві тисячі фунтів доходу на рік, а за відсутності спадкоємця по чоловічій лінії, на превеликий жаль для його дочок, гроші мав успадкувати один з його родичів-чоловіків. Батько місіс Беннет був адвокатом у Меритоні і залишив їй у спадок чотири тисячі фунтів. Вона мала сестру, місіс Філіпс, і брата, що мешкав у Лондоні і був торговцем. Філіпси жили у Меритоні, за милю, і сестри Беннет часто провідували тітку. Особливо часто такі походи здійснювали двоє наймолодших у родині дівчат - Кетрін та Лідія. Якось дівчата дізналися, що неподалік зупинився на постій полк міліційної армії, який прибув на всю зиму; штаб його був у Меритоні. Сестри Беннет почали цікавитись офіцерами і невдовзі познайомилися з ними. Містер Беннет вважав своїх дочок нетямущими, а двох наймолодших дівчат - дурепами. Місіс Беннет була не проти, якби якийсь полковник з доходом п'ять-шість тисяч фунтів на рік попросив руки її дочки.

Якось зранку Джейн отримала запрошення з Недерфілда на обід, бо сестрам Бінглі було сумно, адже чоловіки збиралися на обід до офіцерів. Джейн хотіла поїхати каретою, бо до Недерфілда було три милі, але місіс Беннет відправила її верхи на коні, радісно віщуючи погану погоду. Її сподівання справдилися: не встигла Джейн від'їхати далеко, як почався сильний дощ. Мати раділа, бо Джейн не могла повернутися і залишилася ночувати у Недерфілді.

Наступного ранку слуга із Недерфілда приніс для Елізабет записку, в котрій Джейн повідомляла, що захворіла, бо вчора промокла. Містер Беннет докоряв дружині, а Елізабет, не на жарт збентежившись, вирішила провідати сестру. Вона пішки вирушила до Джейн, а сестри Кетрін і Лідія вирішили провести її до Меритона. У Меритоні двоє наймолодших дівчат попрямували до помешкання дружини одного з офіцерів, бо Лідія хотіла побачитися з капітаном Картером, а Елізабет пішла далі сама.

Місіс Герст та міс Бінглі були здивовані, коли побачили Елізабет, яка прибула пішки. Дівчина забруднилася у полі і мала не найкращий вигляд. Джейн була дуже рада приходу сестри, і Елізабет ні на мить не полишала її. Сестри Бінглі запропонувала Елізабет залишитися на певний час в Недерфілді, щоб доглядати Джейн.

Містер Бінглі дуже турбувався станом здоров'я Джейн, та сестри Бінглі проявляли байдужість, вся їхня увага була звернена лише на містера Дарсі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Джейн Остін - Гордість і упередженість (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордість і упередженість Стислий переказ, автор переказу: Світлана Перець. Авторські права на переказ належать Укрлібу Подружжя Беннетів мало 5 доньок, яких звали Джейн, Елізабет, Мері, Кетрін і Лідія. Мати дівчат мріяла віддати їх заміж, тому коли Недерфілд-Парк винайняв багатий молодий чоловік на прізвище Бінглі, вона попросила містера Беннета здійснити до нього візит.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дивитися фільми і серіали онлайн українською в HD якості

# data[].attributes.attachment_link.title
Гордість і упередження 1995 дивитися українською онлайн в HD якості

# data[].attributes.attachment_link.description
Класична екранізація класичного роману, одного з визнаних шедеврів англійської літератури та найвідомішого роману Джейн Остін. Сюжет добре відомий усім шанувальникам класики. Події розгортаються на кінці XVIII століття, у родині Беннет. Місіс Беннет намагається якомога вигідніше видати заміж п’ять

# data[].attributes.headline
Контрольна робота№1 Просвітництво

# data[].attributes.subject
Контрольна робота№1 Просвітництво

# data[].attributes.attachment_link.title
Джордж Ноел Гордон Байрон (1788–1824)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) Вкажіть, хто розповідає про незвичайний випадок, який трапився з Мазепою: a) автор b) Мазепа c) Карл ХІІ 2) З'ясуйте, як звали жінку, в яку закохався Мазепа: a) Тереза b) Марія c) Оксана 3) Вкажіть, куди несе дикий кінь Мазепу: a) З України в Швецію b) З Польші в Україну c) з Польші в Англію 4) Визначте, якою постає Україна в поемі Байрона: a) безмежною, дикою, ще не освоєною землею b) цивілізованою картиною c) таємничою країною 5) Основний зміст поеми становить: a) біографія Мазепи b) біографія КарлаХІІ c) опис нестримного бігу коня 6) Вкажіть, які події зображено в поемі: a) до битви під Полтавою b) час битви під Полтавою c) після поразки шведів під Полтавою 7) Вкажіть, чи є достовірним сюжет, описаний Байроном a) Так b) Ні c) Частково 8) Вкажіть, як король Карл ХІІ ставиться до Мазепи: a) шанує Мазепу за відвагу і чесність b) не любить Мазепу, хоче позбавитися його c) байдуже ставиться до Мазепи 9) Назвіть основний засіб розкриття психології героя: a) монолог-сповідь b) авторська характеристика c) щоденник героя 10) З'ясуйте, що є головним об'єктом уваги автора в поемі: a) історична подія b) стосунки Мазепи та Карла ХІІ c) внутрішній стан героя, його почуття і переживання 11) З'ясуйте, як пов'язані між собою в поемі образи Мазепи і України: a) протиставлені один одному b) тісно пов'язані між собою, доповнюють один одного c) розвиваються незалежно один від одного 12) Дикий кінь у поемі є символом a) долі b) смерті c) кохання

# data[].attributes.attachment_link.title
Найкращий знавець поеми Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.attachment_link.description
1) Вкажіть, хто розповідає про незвичайний випадок, який трапився з Мазепою: a) автор b) Мазепа c) Карл ХІІ 2) З'ясуйте, як звали жінку, в яку закохався Мазепа: a) Тереза b) Марія c) Оксана 3) Вкажіть, куди несе дикий кінь Мазепу: a) З України в Швецію b) З Польші в Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
F. Liszt "Mazeppa" Transcendental Etude №4 in D minor/ Ф. Лист "Мазепа" Трансцендентный этюд №4.

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання на 19 жовтня: опрацювати с. підручника 64-67; аналізувати вірші поєта; переглянути  презентацію

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання на 19 жовтня: опрацювати с. підручника 64-67; аналізувати вірші поєта; переглянути  презентацію

# data[].attributes.attachment_link.title
9 кл. урок 12. романтизм

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Онлайн бібліотека книг читати онлайн безкоштовно та повністю | mir-knigi.net

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Батьки Аліції, донедавна "Страшенно Розпещеної Одиначки", розлучилися. Дівчина поступово вчиться сприймати нову татову супутницю життя й спілкуватися з постійно зайнятою мамою. Народжується перше кохання, з'являється необхідність робити власний вибір. У своєму оточенні Аліція зіштовхується із проблемами анорексії, наркотиків, байдужості однокласників. Проте найбільше змінює її життя важка хвороба зведеного братика. На Аліцію чекає складне випробування - підтримка маленького Фридерика та його мами, Міс Літа, яку вона досі не надто любила...
Барбара Космовська (1958) - відома польська письменниця. Авторка багатьох романів, у тому числі й для молоді, що користуються великою популярністю: "Буба" (2002) - головна премія на конкурсі "Повір у силу фантазії"; "Буба: мертвий сезон" (2007); "Позолочена рибка" (2007) - "Книга Року" польської філії International Board on Books for Young People та перша премія на Літературному конкурсі ім. Астрід Ліндгрен; "Пушинка" (2008), "Самотні.рі" (2011).

Барбара КОСМОВСЬКА
ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА

Замість присвяти

Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене. Зірки підморгували їй, немов хотіли щось додати до оповіді, яка легко й сміливо линула в сутінках.

Якби не М., я б ніколи не написала цієї книжки.

ЛИСТИ ДО СЕБЕ

Спочатку я була Страшенно Розпещеною Одиначкою. Навіть мама і тато зверталися до мене словами: Страшенно Розпещена Одиначко, ти можеш стишити цей галас? Помити після себе посуд? Закручувати тюбик із зубною пастою? Не вкидати брудні шкарпетки просто до пральної машинки? Не нишпорити в моєму кабінеті й не плутати папери на письмовому столі?

Так було напочатку. І хоча тоді я вважала, ніби живу у світі безпідставних звинувачень, швидко виявилося, що той світ був затишним і безпечним.

Я перестала бути Страшенно Розпещеною Одиначкою того дня, коли мама зняла із дверей стару табличку, а натомість повісила нову. Із цієї таблички ставало зрозуміло, хто більше з нами не живе. Татове ім'я помандрувало разом з ним на іншу вулицю. Здавалося б, нічого не сталося. Половина нашої кам'яниці змінювала таблички на дверях, а татусі переставали жити зі своїми дружинами й Страшенно Розпещеними Одиначками. Тато просто почав дзвонити у двері власного помешкання й зустрічатися зі мною частіше, ніж колись. Дивно, бо раніше таких можливостей у нього було більше. Але, мабуть, так уже повелося, що дорослі люблять ускладнювати всім життя, і треба бути дорослим, аби все це збагнути.

До того, що тато дзвонить, як пан Кавка, котрий позичає в нас книжки, я вже встигла звикнути. Мені б лише хотілося, щоб він не ставився до мене, як до нового скандинавського бестселера. Або пакунка, який треба перевезти своїм "Ауді" за вказаною адресою. І звісно, не так, як до доньки після розлучення, бо ж я із ним не розлучалася. І щоб він мене десь не загубив, як це в нього сталося з коханням до мами.

Бо із цим коханням моїх батьків відбулася дивна річ. Воно тануло, наче морозиво й вистигало, мов нікому непотрібний чай. І вмовкало. Ніби йому більше нічого було сказати. Немовби йому більше не залежало на тому, щоб у нашому домі знову лунали веселі й жваві розмови й добрі слова Але найдужче мене в цьому всьому здивувало одне: що батьки розлучилися заради мене! Ви б у таке повірили? Зробили це задля мого добра! Яка великодушність! Цікаво, як би вони почувалися, коли б це я їх покинула. Задля їхнього добра, звісно. Аби вони були ще щасливіші й іще більше мною пишалися.

Але я не покину. Я ненавиджу розтоплене морозиво. І холодного чаю не п'ю. Я люблю, коли мої почуття мають помірковану температуру, а мені самій не бракує терпіння. Мабуть, тому мені часом здається, що я набагато старша за власних батьків. На щастя, цього ніхто не може помітити.

БУТИ ТАМ І ТУТ

Серпень добігав кінця. Дедалі коротші, прохолодні вечори виганяли Аліцію з веранди вологими сутінками, незважаючи на її невдоволення. Дівчинка із жалем покидала дідусеве потерте шкіряне крісло, у якому дитиною любила сидіти її мати.

- Так воно вже мусить бути, дорогенька, - бабуся з'являлася на порозі з чашкою паруючого молока. - Без осені світ був би вбогий, як босий Антек, - казала вона, дивлячись на величні крони буків, котрі стерегли берег невидимого озера.

- Я не хочу повертатися, - закопилила губу Аліція. З виразом обличчя малої капризухи, взяла обіруч чашку з молоком.

- Гидота! - буркнула вона, проте в її очах витанцьовували лукаві вогники. Вона обожнювала передражнюватися з бабцею над своєю щоденною порцією молока, укритого свіжою пінкою.

- От бач? - посміхнулася бабуся, притуливши голову онуки до свого фартуха. - Молоко творить чудеса. Зовсім нещодавно тебе лякав кінець літа, а тепер маєш геть інші клопоти.

- Мушу випити до дна?

- Мусиш, - у цій справі бабуся була невблаганна. - Панна Фризуня образиться на тебе, якщо ти знехтуєш її дарунком.

Восьмилітня Панна Фризуня вважалася найкращою коровою на селі. Щоправда, народилася вона в сусідньому хліві, і через якісь там коров'ячі недоліки її мали зарізати. Ніби передчуваючи свою долю, вона щоранку приходила на подвір'я дідуся й бабусі й мало не стукала ратичкою у двері веранди. Поводилася так, неначе через помилку з'явилася на світ за іншою адресою, тож дідусь і бабця, зачаровані її відвідинами, вирішили цю химерну й непокірну теличку взяти в прийми. Тваринницького досвіду вони не мали, тож довелося їм опанувати нелегку науку годівлі великої рогатої худоби, щоб забезпечити своїй улюблениці відповідний розвиток та гідне коров'яче майбутнє. Панна Фризуня, хоча й добряче свавільна й розпещена численними дідусевими компліментами, швидко навчилася бути вдячною своїм рятівникам. Робила вона це по-своєму, по-коров'ячому, даючи найбільше молока в селі, що страшенно дратувало попередніх власників.

Аліція теж полюбила Фризуню. Могла годинами вдивлятися в її мудрі очі й відганяти набридливих мух. Щоправда, мокрі поцілунки, якими щедро обдаровувала її Панна Фризуня, були не завжди приємними знаками уваги, та дівчина ставилася до цього з гумором, приязно поплескуючи Фризуню по оксамитових боках.

І тепер, поставивши порожню чашку, Аліція посміхнулася, згадавши Панну Фризуню.

- Знаєш, бабцю, - тихо зітхнула вона. - Мені іноді шкода, що це не я постукала ратичкою у ваші двері. Ти б мене теж прийняла, правда?

Бабця глянула на онуку без посмішки, яка завжди десь дівалася, щойно Аліція починала говорити про бажання залишитися на

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
позолочена рибка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати книгу онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
барбара космовська

# data[].attributes.attachment_link.title
Позолочена рибка, Барбара Космовська

# data[].attributes.attachment_link.description
Барбара КОСМОВСЬКА ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА Замість присвяти Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене. Зірки підморгували їй, немов хотіли щось додати до оповіді, яка легко й

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Барбара Космовська

ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА

Замість присвяти

Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене. Зірки підморгували їй, немов хотіли щось додати до оповіді, яка легко й сміливо линула в сутінках.

Якби не М., я б ніколи не написала цієї книжки.

ЛИСТИ ДО СЕБЕ

Спочатку я була Страшенно Розпещеною Одиначкою. Навіть мама і тато зверталися до мене словами: Страшенно Розпещена Одиначко, ти можеш стишити цей галас? Помити після себе посуд? Закручувати тюбик із зубною пастою? Не вкидати брудні шкарпетки просто до пральної машинки? Не нишпорити в моєму кабінеті й не плутати папери на письмовому столі?

Так було напочатку. І хоча тоді я вважала, ніби живу у світі безпідставних звинувачень, швидко виявилося, що той світ був затишним і безпечним.

Я перестала бути Страшенно Розпещеною Одиначкою того дня, коли мама зняла із дверей стару табличку, а натомість повісила нову. Із цієї таблички ставало зрозуміло, хто більше з нами не живе. Татове ім'я помандрувало разом з ним на іншу вулицю. Здавалося б, нічого не сталося. Половина нашої кам'яниці змінювала таблички на дверях, а татусі переставали жити зі своїми дружинами й Страшенно Розпещеними Одиначками. Тато просто почав дзвонити у двері власного помешкання й зустрічатися зі мною частіше, ніж колись. Дивно, бо раніше таких можливостей у нього було більше. Але, мабуть, так уже повелося, що дорослі люблять ускладнювати всім життя, і треба бути дорослим, аби все це збагнути.

До того, що тато дзвонить, як пан Кавка, котрий позичає в нас книжки, я вже встигла звикнути. Мені б лише хотілося, щоб він не ставився до мене, як до нового скандинавського бестселера. Або пакунка, який треба перевезти своїм "Ауді" за вказаною адресою. І звісно, не так, як до доньки після розлучення, бо ж я із ним не розлучалася. І щоб він мене десь не загубив, як це в нього сталося з коханням до мами.

Бо із цим коханням моїх батьків відбулася дивна річ. Воно тануло, наче морозиво й вистигало, мов нікому непотрібний чай. І вмовкало. Ніби йому більше нічого було сказати. Немовби йому більше не залежало на тому, щоб у нашому домі знову лунали веселі й жваві розмови й добрі слова Але найдужче мене в цьому всьому здивувало одне: що батьки розлучилися заради мене! Ви б у таке повірили? Зробили це задля мого добра! Яка великодушність! Цікаво, як би вони почувалися, коли б це я їх покинула. Задля їхнього добра, звісно. Аби вони були ще щасливіші й іще більше мною пишалися.

Але я не покину. Я ненавиджу розтоплене морозиво. І холодного чаю не п'ю. Я люблю, коли мої почуття мають помірковану температуру, а мені самій не бракує терпіння. Мабуть, тому мені часом здається, що я набагато старша за власних батьків. На щастя, цього ніхто не може помітити.

БУТИ ТАМ І ТУТ

Серпень добігав кінця. Дедалі коротші, прохолодні вечори виганяли Аліцію з веранди вологими сутінками, незважаючи на її невдоволення. Дівчинка із жалем покидала дідусеве потерте шкіряне крісло, у якому дитиною любила сидіти її мати.

- Так воно вже мусить бути, дорогенька, - бабуся з'являлася на порозі з чашкою паруючого молока. - Без осені світ був би вбогий, як босий Антек, - казала вона, дивлячись на величні крони буків, котрі стерегли берег невидимого озера.

- Я не хочу повертатися, - закопилила губу Аліція. З виразом обличчя малої капризухи, взяла обіруч чашку з молоком.

- Гидота! - буркнула вона, проте в її очах витанцьовували лукаві вогники. Вона обожнювала передражнюватися з бабцею над своєю щоденною порцією молока, укритого свіжою пінкою.

- От бач? - посміхнулася бабуся, притуливши голову онуки до свого фартуха. - Молоко творить чудеса. Зовсім нещодавно тебе лякав кінець літа, а тепер маєш геть інші клопоти.

- Мушу випити до дна?

- Мусиш, - у цій справі бабуся була невблаганна. - Панна Фризуня образиться на тебе, якщо ти знехтуєш її дарунком.

Восьмилітня Панна Фризуня вважалася найкращою коровою на селі. Щоправда, народилася вона в сусідньому хліві, і через якісь там коров'ячі недоліки її мали зарізати. Ніби передчуваючи свою долю, вона щоранку приходила на подвір'я дідуся й бабусі й мало не стукала ратичкою у двері веранди. Поводилася так, неначе через помилку з'явилася на світ за іншою адресою, тож дідусь і бабця, зачаровані її відвідинами, вирішили цю химерну й непокірну теличку взяти в прийми. Тваринницького досвіду вони не мали, тож довелося їм опанувати нелегку науку годівлі великої рогатої худоби, щоб забезпечити своїй улюблениці відповідний розвиток та гідне коров'яче майбутнє. Панна Фризуня, хоча й добряче свавільна й розпещена численними дідусевими компліментами, швидко навчилася бути вдячною своїм рятівникам. Робила вона це по-своєму, по-коров'ячому, даючи найбільше молока в селі, що страшенно дратувало попередніх власників.

Аліція теж полюбила Фризуню. Могла годинами вдивлятися в її мудрі очі й відганяти набридливих мух. Щоправда, мокрі поцілунки, якими щедро обдаровувала її Панна Фризуня, були не завжди приємними знаками уваги, та дівчина ставилася до цього з гумором, приязно поплескуючи Фризуню по оксамитових боках.

І тепер, поставивши порожню чашку, Аліція посміхнулася, згадавши Панну Фризуню.

- Знаєш, бабцю, - тихо зітхнула вона. - Мені іноді шкода, що це не я постукала ратичкою у ваші двері. Ти б мене теж прийняла, правда?

Бабця глянула на онуку без посмішки, яка завжди десь дівалася, щойно Аліція починала говорити про бажання залишитися на селі. Тоді бабусине обличчя робилося старішим, а може, лише зморшка на чолі ставала глибшою, хтозна.

- Панни Фризуні ніхто не хотів. Ну, хіба що різник, - бабця силкувалася пожартувати. - А в тебе є батьки, котрі тебе люблять...

- Знаю, знаю, - Аліція рвучко підвелася із крісла. - І брат, який за мною сумує. I Сара. І школа...

- Не псуй собі останнього тижня канікул, - бабця дивилася на Аліцію, ледь примружившись. - Приїдеш узимку, разом палитимемо в печі. Зробиш кілька гарних фотографій...

- А тоді знову поїду геть і грітимуся біля батареї... Залишиться кілька фото з білими пейзажами...

- Ти сама бачиш, що такі зміни необхідні, - бабуся енергійно змела зі столу невидиму пилюку. - Просто, аби почуватися щасливою, - додала.

- А якщо я знаю, що тут щаслива... Невже цього не досить, щоб залишитися?

- Усього, дорогенька, знати не можеш. Якби ти оселилася назавжди в Крушині, то куди б приїздила на канікули? Сама бачиш, - бабця рушила до дверей, - треба бути і там, і тут.

Її слова злилися з легеньким шумом дощу, котрий щомиті сильнішав. Краплини наполегливо атакували маленькі віконця веранди. Спершу форму втратили бузок та акація, які росли біля самого дому, потім зник ряд старих буків. А вже за мить Аліція чула зливу, яка шарпала поблизькі дерева. Подумала, що такий дощ приходить завжди, коли в ній самій накопичуються сумні хмари, напоєні гіркотою. Із тією лише різницею, що з її плачу ніколи не буде нічого доброго, а дощ за вікном обіцяє новий прохолодний день. Тож Аліція вирішила скористатися цим дарунком. Усміхнулася до бабці і, вже без похмурих думок, рушила до кухні по нову чашку молока.

КОРОБКА З ФОТОГРАФІЯМИ

Аліція вміла "бути і тут, і там" лише в одному, дуже особливому випадку: коли йшла на прогулянку зі старим дідусевим "Ніконом" на плечі. Власне, дідусь подарував їй цей чудовий фотоапарат уже давно.

- Настав твій час прийти мені на зміну, - заявив він колись, віддаючи їй свого багатолітнього друга.

Аліція відчула гордість. І хоча перша плівка була колекцією випадкових анатомічних деталей членів родини, дівчина, анітрохи не знеохочена невдачею, далі націлювала об'єктив "Нікона" на рідних. Вона відчувала, що якогось дня стане справжнім фотографом.

Ну, і фотолабораторія, крихітна кімнатка на піддашші, де раніше міг чаклувати на самоті лише дідусь, теж була відтепер для неї відкрита. Щоправда, отримання якісного знімка було ой нелегкою справою, та перемагала цікавість, і Аліція навчилася черпати приємність в очікуванні на кольорові результати своїх мандрівок.

А чекати було на що. Кожного року на канікулах у неї народжувалися нові й нові ідеї. Зроблені Аліцією фотографії дорослішали разом із нею. Щоправда, на початку були ідилічні пейзажі, які чудово підходили для листівок із Крушини, та із часом ця солодкавість розчинялася в чимраз сміливіших кадрах, на яких була вже не лише краса природи, але й справжні драми.

Найкращі знімки Аліція оправляла в рамочки й розвішувала у своїй кімнаті. Ці її перші виставки оцінював дідусь. І ставився до них дуже прискіпливо. Траплялося, що все закінчувалося сльозами, образою й мстивою обіцянкою покинути "фоткання". Та вже наступного дня Аліція прокидалася з бойовим запалом. Хапала апарат, перекидала його через плече й рушала на пошуки нових звершень.

Нарешті настав час фотографічних "жнив". Дідусь уважно придивлявся до нових фоток і лише повторював: "Ну, ну...". А знімок із пораненим бакланом дідусь сам збільшив і надіслав на конкурс. Тоді Аліція отримала відзнаку, а її прізвище опинилося в не надто довгому списку набагато старших за неї учасників.

Тепер, коли вона відкривала коробку зі своїми першими фотками, то й сама поводилася, як дідусь, зневажливо пирхаючи на їхній низький рівень.

Висипала вміст конверта з написом "Бабуся". І засміялася над своїми намаганнями зробити портрет найменш вдячного об'єкта. Бо бабця зазвичай відверталася, щойно онука спрямовувала на неї фотоапарат.

- Оце вже ні! - старенька затулялася обома руками й саме таку, укотре заслонену бабцю, Аліція й бачила в лоточку із проявником.

- Чому ти так не любиш, коли тебе фоткають? - розчаровано питала вона, зазнавши чергової невдачі.

- Бо я стара! - сміялася бабуся. - І незачесана! А крім того, твій дідусь змарнував на мене кілометри своїх плівок. Годі вже.

Мабуть у бабці є інші причини, щоб не опинятися на моїх фото, - думала Аліція, дивлячись у замислені очі літньої жінки на цілком вдалій минулорічній фотографії. Западають перші сутінки. Бабця сидить на низенькому ослінчику. Голову обіперла на долоні. Так важко, ніби її зігнуті руки несуть тягар усіх родинних проблем і турбот.

# data[].attributes.attachment_link.title
Позолочена рибка - Барбара Космовська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників! Барбара Космовська ПОЗОЛОЧЕНА РИБКА Замість присвяти Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гарпер Лі. Убити пересмішника...

Переклад: Михайло Харенко

Юристи, певно, теж були колись дітьми.

Чарлз Лем

ЧАСТИНА ПЕРША

РОЗДІЛ І

Коли моєму брату Джемові було близько тринадцяти років, він зламав руку в лікті. З часом вона загоїлась, побоювання, що він ніколи не зможе грати в футбол, розвіялись, і Джем тільки іноді відчував деяку незручність від тієї вади. Ліва рука у нього стала трохи коротша за праву, а коли він стояв або ходив, вона була повернута ребром до боку, а великий палець стирчав униз. Та це зовсім не турбувало Джема, адже він міг пасувати і подавати м'яч, а то було головне.

Коли збігло чимало років і все це стало вже минулим, ми, бувало, сперечалися про те, що призвело до нещасного випадку. Я доводила, що почалося з Юелів, а Джем, на чотири роки старший від мене, запевняв, ніби початок був значно раніше - того літа, коли до нас приїхав Діл і коли він уперше запропонував нам виманити з дому Страхолюда Редлі.

Я сказала, що насправді, коли дивитися ширше, все почалося з Ендрю Джексона. Якби генерал Джексон не прогнав тоді індіанців племені Струмок вгору по річці, Саймон Фінч ніколи не піднявся б по Алабамі - і невідомо, що сталося б з нами. Ми були занадто дорослі, щоб вдаватися до кулаків, розв'язуючи спірне питання, і тому вирішили звернутися до Аттікуса. Батько сказав, що ми обоє маємо слушність.

Ми - жителі Півдня, наші предки не билися під Гастінгсом[1], і дехто з нашої родини соромиться цього. Наш родовід починається від Саймона Фінча, лікаря і мисливця з Корнуола, чоловіка набожного, але дуже великого скнари. Саймону не подобалося, що в Англії більш ліберальна братія переслідувала людей, які називали себе методистами, а Саймон вважав себе методистом, отож він перетнув Атлантичний океан і опинився в Філадельфії, звідти подався до Ямайки, потім до Мобіла і далі до Сент-Стівенса. Пам'ятаючи, як суворо осуджував Джон Уеслі багатослів'я в комерційних справах, Саймон розбагатів на медицині, проте не був щасливий, бо відчував, що його можуть спокусити діяння, не угодні богові - почне, скажімо, рядитися в золото, у коштовне вбрання. Але, знехтувавши повчання свого вчителя щодо людей, які використовують чужу працю, він купив трьох рабів і заснував ферму на березі Алабами, миль за сорок вище від Стівенса. Тільки один раз він відвідав Стівенс - щоб знайти собі там дружину. Отак було покладено початок роду Фінчів. Народжувалися здебільшого дівчата. Саймон дожив до глибокої старості і помер багатою людиною.

Так уже повелося, що чоловіки в нашій родині осідали на фермі Саймона "Пристань Фінча" і жили з того, що вирощували бавовник. Ферма була скромна порівняно з тими володіннями, що оточували її, але вона цілком забезпечувала себе усім необхідним. Тільки лід, пшеничне борошно і одяг привозили річкою з Мобіла.

Чвари між Північчю і Півднем Саймон, очевидно, сприйняв би з безсилою люттю, бо вони відібрали у його нащадків геть усе, окрім землі; ті нащадки були фермерами аж до двадцятого століття, коли мій батько, Аттікус Фінч, подався до Монтгомері вивчати право, а його молодший брат поїхав до Бостона вивчати медицину. На "Пристані Фінча" лишилася їхня сестра Олександра: вона вийшла заміж за тихого чоловіка, який коротав дні в гамаці біля річки, поглядаючи на поплавець.

Закінчивши навчання, мій батько повернувся до Мейкомба і почав адвокатську практику. Мейкомб - центр округу Мейкомб - містився миль за двадцять од "Пристані Фінча". В приміщенні суду Аттікус влаштував собі контору, в ній були вішалка для капелюхів, плювальниця, шахівниця, новенький звід законів штату Алабама - і більше нічого. Його перші два клієнти були останніми в'язнями, яких повісили в Мейкомбській окружній тюрмі. Аттікус намагався умовити їх визнати себе винними у ненавмисному вбивстві і, скориставшися з великодушності закону, зберегти життя, але то були Хейверфорди, а в округу Мейкомб усі знали, що Хейверфорди вперті, як осли. Посварившись із ковалем, який зайняв у шкоді їхнього коня, Хейверфорди відправили його на той світ і мали необережність зробити це при трьох свідках, певні, що негідник дістав по заслузі і що саме це їх виправдає. Вони доводили, що не винні в убивстві, і Аттікус нічим не міг їм допомогти, хіба що своєю присутністю під час страти. Мабуть, тоді мій батько вперше відчув огиду до кримінальних справ.

Перші п'ять років життя в Мейкомбі Аттікус більше думав про те, як звести кінці з кінцями, аніж про свою адвокатську практику. Весь його заробіток ішов на навчання молодшого брата. Джон Хейл Фінч був на десять років молодший від мого батька, він надумав стати лікарем у той час, коли ціни на бавовник різко знизилися. Аттікус поставив дядечка Джека на ноги і з полегкістю зітхнув. Адвокатська практика давала цілком пристойний прибуток, йому подобався Мейкомб, він тут народився і виріс, знав усіх мешканців, так само як і вони знали його. Завдяки заповзятливості Саймона Фінча в місті мало було сімей, де б Аттікус не мав родичів або свояків.

Мейкомб - старе місто, печать старечої втоми вже лежала на ньому, коли я вперше його побачила. Під час дощу на вулицях утворювалося червоне місиво; тротуари позаростали травою, будинок суду, що містився на площі, ніби вгруз у землю. Раніше, здавалося, тут і спека була більша: важко тоді доводилося чорним собакам в літню годину. Спека дошкуляла навіть у затінку під віргінськими дубами, де стояли запряжені кістляві мули, відмахуючись хвостами од мух. Не було ще й дев'ятої години ранку, як накрохмалені комірці у чоловіків розм'якали від поту. Дами приймали ванну і до полудня, і після обіду та відпочинку, годині о третій, та це небагато помагало - надвечір вони були схожі на здобні булочки, покриті глазур'ю з поту і пудри.

Люди в ті часи жили неквапом. Ходили собі по площі, заглядали у крамниці, статечно, без поспіху. І хоч доба мала, як звичайно, двадцять чотири години, вона видавалася довшою. Ніхто не поспішав - нікуди було йти, нічого купувати, та й грошей не було. Ніщо не приваблювало і за межами округу Мейкомб. Але для декого це була пора невиразних сподівань: незадовго перед тим округу Мейкомб пояснили, що йому нічого боятися, крім страху.

Ми мешкали на головній вулиці міста - Аттікус, Джем, я та наша куховарка Келпурнія. Ми з Джемом були цілком задоволені своїм батьком: він брав участь у наших забавах, читав нам, був з нами ввічливий і справедливий.

Зате Келпурнія була зовсім інша. Кощава, незграбна, короткозора і трохи косоока, з широкими, як лопати, загрубілими долонями. Вона завжди проганяла мене з кухні, дивуючись, чому я не можу поводитися пристойно, як-от Джем, хоча знала, що Джем старший за мене. Келпурнія мала звичку кликати мене додому саме тоді, коли мені цього зовсім не хотілося. Наші сутички були гострі і завжди кінчалися однаково. Келпурнія перемагала - здебільшого тому, що Аттікус заступався за неї. Вона жила в нашій сім'ї відтоді, як народився Джем, і, скільки пам'ятаю себе, я завжди відчувала її владу.

Наша мати померла, коли мені було два роки, тому я не дуже переживала втрату. Мати була з міста Монтгомері, з роду Грехемів. Аттікус познайомився з нею, коли його вперше обрали до законодавчих зборів штату. Він був уже людиною середнього віку, на п'ятнадцять років старший за неї. Через рік після їхнього одруження народився Джем, ще за чотири роки знайшлася я, а потім через два роки наша мама раптово померла від серцевого приступу. Казали, що в роду Грехемів це було спадкове. Я не сумувала за мамою, а Джем, мабуть, сумував. Він добре пам'ятав її, інколи під час гри важко зітхав, йшов за гараж і грався там один. У такі хвилини я знала, що до нього краще не підходити.

Коли мені було близько шести років, а Джемові майже десять, нам уже дозволяли гуляти віддалік від дому, ми могли йти на північ - до двору місіс Генрі Лафайєт Дюбоз, через два будинки від нас, а на південь - до садиби Редлі, через три будинки, щоб було чути, коли Келпурнія покличе нас. Нам ніколи й на думку не спадало порушити ці межі. В садибі Редлі мешкало невідоме страховисько. Досить було згадати про нього - і ми цілий день ходили слухняні; а вже місіс Дюбоз була справжній диявол.

Того літа до нас приїхав Діл.

Якось рано-вранці я і Джем гралися на задвірку. Раптом на капустяній грядці міс Рейчел Хейверфорд, нашої сусідки, щось зашаруділо. Ми підбігли до дротяної огорожі подивитися, чи то, бува, не цуценя (у фокстер'єра міс Рейчел от-от мали з'явитися щенята), але там сидів хтось маленький - голова урівень з капустою - і дивився на нас. Ми втупилися в нього.

- Привіт! - озвався він.

- Сам привіт! - весело відповів Джем.

- Я Чарлз Бейкер Гарріс,- долинуло з грядки.- Я вмію читати.

- Ну й що з того? - сказала я.

- Я подумав, що, може, вам цікаво дізнатися, що я вмію читати. Якщо вам треба щось прочитати, то я можу...

- Скільки тобі років? - запитав Джем.- Чотири з половиною?

- Скоро сім.

- Тоді нема чого вихвалятися,- зауважив Джем і показав великим пальцем на мене.- Ось наша Всевидько зроду вміє читати, а до школи ще не ходить. Ти дуже малий на свої сім років.

- Я малий, однак уже дорослий.

Джем одкинув з лоба волосся, щоб краще було видно хлопця.

- Підійди-но сюди, Чарлз Бейкер Гарріс. Ну й ім'я ж у тебе!

- Не смішніше, ніж твоє. Тітка Рейчел казала, що тебе звуть Джеремі Аттікус Фінч.

Джем насупився.

- Я здоровий, і моє ім'я мені підходить. А твоє ім'я довше за тебе. На цілий фут.

- Всі звуть мене просто Діл,- сказав хлопець і поліз під дротяну огорожу.

- Ти краще перелазь верхом,- порадила я.- Звідки ти тут узявся?

Діл приїхав з Мерідіана, штат Міссісіпі, на літо до своєї тітки, міс Рейчел, і відтепер щоліта житиме в Мейкомбі. Його батьки родом з округу Мейкомб. Мати працює у фотографії в Мерідіані. Вона послала фотокартку Діла на "конкурс вродливих дітей" і одержала премію - п'ять доларів. Віддала гроші Ділу, і він ходив на них двадцять разів у кіно.

- Тут кіно немає, тільки інколи покажуть що-небудь у будинку суду, та й то все більше про бога,- сказав Джем.- А ти бачив щось цікаве?

Діл бачив кінофільм "Дракула". Зачувши це, Джем пройнявся повагою до Діла.

- Розкажи,- попросив.

Чудний він був, цей Діл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Убити пересмішника - Гарпер Лі, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Гарпер Лі. Убити пересмішника... Переклад: Михайло Харенко Юристи, певно, теж були колись дітьми. Чарлз Лем ЧАСТИНА ПЕРША РОЗДІЛ І Коли моєму брату Джемові було близько тринадцяти років, він зламав руку в лікті. З часом вона загоїлась, побоювання, що він ніколи не зможе грати в футбол, розвіялись, і Джем тільки іноді відчував деяку незручність від тієї вади.

# data[].attributes.attachment_link.description
Убити пересмішника Трейлер (англ.мова)

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання                                    Прочитати твір "451 градус за Фаренгейтом"

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання                                    Прочитати твір "451 градус за Фаренгейтом"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Донові Конгдону із вдячністю

451° за Фаренгейтом - температура, при якій загоряється папір.

Якщо тобі дадуть лінійований папір, пиши впоперек.

Хуан Рамон Хіменес

Сюжет твору

Шукати повний текст твору "451 градус за Фаненгейтом" в інтернеті

Роман "451 градус за Фаренгейтом" розповідає про тоталітарне суспільство, в якому література заборонена, а пожежники повинні спалювати всі заборонені книги, які виявлять, разом з будинками. Власники книг при цьому підлягають арешту, одного з них навіть відправляють до психіатричної лікарні. Автор описав людей, які втратили зв'язок один з одним, з природою, з інтелектуальним спадком людства. Люди поспішають на роботу чи з роботи, ніколи не говорячи про те, що вони думають або відчувають, розмовляючи лише про безглузді дрібниці, захоплюючись тільки матеріальними цінностями. Удома вони оточують себе інтерактивним телебаченням, яке проектує зображення відразу на стіни (в які вбудовані кінескопи), і заповнюють свій вільний час переглядом телевізійних передач, нескінченних і безглуздих серіалів. Однак "щаслива", на перший погляд, держава перебуває на порозі тотальної руйнівної війни, якій все ж судилося розпочатися.

Головний герой роману, пожежник Ґай Монтеґ знайомиться з сімнадцятирічною дівчиною Кларіссою Маклеллан і починає розуміти, що можливе й інше життя. Кларіссу вважають дивною через її захоплення природою, бажанням говорити про почуття, думки і просто життя. Монтеґ любить свою роботу, але таємно забирає з декількох будинків книги, які повинен був спалити. Смерть Кларісси, яку збиває автомобіль, зустріч з жінкою, яка відмовляється покинути свій будинок, залитий гасом, і сама черкає сірником об поруччя та спалює себе разом з книгами, підсилює внутрішній розлад Ґая. Пізніше Ґай пригадує прізвище "Рідлі", яке звучить у фразі тієї жінки: "Будь мужнім, Рідлі. Божою милістю ми запалимо сьогодні в Англії таку свічку, яку, я вірю, їм ніколи не загасити". Начальник Монтеґа, брандмейстер Бітті, пояснює Монтеґу слова старої жінки: "Людина на ім'я Латімер сказав це людині, яку звали Ніколас Рідлі, коли їх спалювали на багатті за єресь в Оксфорді 16 жовтня 1555 року". Монтеґ вирішує кинути свою роботу після того, що сталося. Він прикидається хворим на добу.

Брандмейстер Бітті дає Гаю день на те, щоб отямитися, кажучи, що у кожного пожежника бувають такі хвилини в житті. Але після цього натякає, що Монтеґ повинен принести книгу, яку він вкрав у жінки, яка згоріла, і сховав під подушку, щоб спалити її. Бітті стверджує, що сенс знищення книг полягає в тому, щоб зробити всіх щасливими. Він пояснює Монтеґу, що без книг не буде ніяких суперечливих думок і теорій і ніхто не буде виділятися, ставати розумнішим за сусіда. А з книгами - "хто знає, хто може стати мішенню добре начитаної людини?". Життя громадян цього суспільства абсолютно позбавлене негативних емоцій - вони тільки те й роблять, що розважаються. Навіть смерть людини "спростили" - тепер трупи померлих кремують вже через п'ять хвилин, щоб нікого не турбувати. Монтеґ намагається розібратися в своїх думках, просить свою дружину Мілдред допомогти йому в цьому, починає діставати зі схованки за ґратами вентиляції книги і читати уривки з них, але дружина не розуміє його, вона нажахана тим, що відбувається, кричить про те, що він їх погубить. Вона відсторонюється від нього, надягаючи навушники, спілкуючись зі своїми телевізійними "родичами" і з сусідками.

Ґай згадує про старого Фабера, якого він зустрів рік тому в парку. Старий сховав щось до лівої кишені пальто, побачивши Монтеґа, різко встав, немов хотів втекти, але Монтеґ зупинив його, потім завів розмову про погоду і т. д. Старий спочатку злякався, але потім зізнався, що він, колишній професор англійської мови, осмілів, став більш балакучим і прочитав напам'ять кілька віршів. Обидва уникали згадування в розмові того, що Монтеґ - пожежник. Фабер написав йому свою адресу на клаптику паперу: "Для вашої картотеки, - сказав старий, - на той випадок, якщо ви надумаєте розсердитися на мене". Ґай знаходить картку колишнього професора, відкривши шафу в спальні, в ящику з написом "Майбутні розслідування" і дзвонить Фаберу. Він з'являється в нього вдома з Біблією і просить вислухати його, навчити розуміти те, що він читає. Фабер дає Монтеґу мініатюрний приймач, схожий на слуховий апарат, для екстреного зв'язку. Вони домовляються про те, що будуть діяти спільно - робити копії книг за допомогою друкаря (знайомого Фабера), чекати війни, яка зруйнує нинішній порядок речей, і сподіватися, що тоді, в тиші, можна буде почути їх шепіт.

Ґай повертається на роботу зі слуховою капсулою у вусі. Мілдред, а до цього дві сусідки, міс Клара Фелпс і місіс Бауелс, яким він, розсердившись через їхні порожні балачки, прочитав вірш "Берег Дувра", доносять, що Монтеґ зберігає вдома книги. Бітті підлаштовує все так, що Ґай приїжджає за викликом на спалення власного будинку. За ним стежить механічний пес, якого Монтеґ завжди побоювався - він був упевнений, що пес налаштований проти нього. За вказівкою Бітті Ґай спалює власний будинок, а потім струменем полум'я з вогнемета вбиває Бітті, який свідомо спровокував його на це, вдаряє двох пожежників і спалює електричного пса. Але електричний пес все-таки встигає зачепити його голкою з новокаїном, одна нога Ґая німіє, і це уповільнює його пересування. Всюди чути виття сирен, за ним женуться поліційні машини, починається організована погоня на поліційних гелікоптерах.

Ґая мало не збиває машина, його рятує падіння. "Водій вчасно зрозумів, навіть не зрозумів, а відчув, що машина, яка мчиться на повній швидкості, наїхавши на лежаче тіло, неминуче перекинеться і викине всіх геть". Тому в останню секунду машина круто повернула і об'їхала Монтеґа. Ґай підбирає книги і підкидає їх в будинок міс Блек і її чоловіка-пожежника. Далі він прямує в будинок колишнього професора. Там господар будинку вмикає телевізор, і вони дізнаються про погоню, яка транслюється з повітря, і про те, що доставили нового електричного пса, який вистежить злочинця. Монтеґ радить своєму союзнику спалити покривало з ліжка, кинути в пічку стілець, протерти спиртом меблі, всі дверні ручки, спалити підстилку в передпокої, - знищити всі речі і предмети, до яких він торкався; Фаберу слід увімкнути на повну потужність вентиляцію у всіх кімнатах, посипати нафталіном все, що є в будинку, увімкнути на повну силу поливні установки в саду, промити доріжки з шлангів, - щоб стерти запах Ґая. Вони домовляються про зустріч через один-два тижні в Сент-Луїсі, за умови, якщо залишаться живими. Монтеґ повинен написати колишньому професору на адресу головної пошти. Туди Фабер відправиться в гості до друкаря. Ґай бере валізу зі старими речами свого соратника і залишає його будинок.

Монтеґ пробирається до річки, перевдягається, заходить в воду, течія підхоплює його і забирає в темряву. Електричний пес втрачає його слід біля річки. Коли Ґай виходить з води, він заходить в ліс, знаходить залізничну колію, що веде з міста углиб країни, бачить далеко вогонь багаття і йде на його світло. Там він зустрічається з купою якихось людей, які ставляться до нього дуже привітно. Серед них: Гренджер, який написав книгу під назвою "Пальці однієї руки. Правильні відносини між особистістю і суспільством"; Френд Клемент, колишній завідувач кафедри Томаса Харді в Кембріджському університеті; доктор Сіммонс з Каліфорнійського університету, знавець творчості Хосе Ортега-і-Гассета; професор Уест, який багато років тому в стінах Колумбійського університету зробив чималий внесок в науку про етику, тепер уже давню і забуту; преподобний отець Падовер - він тридцять років тому виголосив кілька проповідей і втратив парафіян через свій спосіб мислення за один тиждень. У них є портативний телевізор, тому вони заочно знають Ґая. Йому дають випити флакон з безбарвною рідиною, щоб змінити запах поту. Через півгодини, за словами Гренджер, Ґай буде пахнути, як двоє зовсім інших людей. По телевізору вони спостерігають інсценування смерті Монтеґа, - замість нього електричний пес голкою з новокаїном вбиває випадкового перехожого.

Далі з'ясовується, що нові знайомі Ґая - частина спільноти, яка зберігає рядки літературних творів в своїх головах до тих пір, поки тиранія не буде знищена, а літературна культура не буде відтворена (вони бояться зберігати друковані книги, оскільки вони можуть видати розташування повстанців). Кожен з них утримує у власній пам'яті якийсь видатний літературний твір. Монтеґ, який пам'ятає кілька уривків з біблійних книг - Проповідника і Одкровення Іоанна Богослова, приєднується до їхньої спільноти. В одну мить починається і закінчується війна, і група професорів разом з Гаєм спостерігає здалеку за загибеллю міста в результаті атомного бомбардування. У цей момент Монтеґ, який кинувся долілиць на землю, відчуває (або йому здається), що він бачить загибель Мілдред. Фабер уникає загибелі, він перебував в цей час в автобусі, прямуючи з одного міста в інше. Після катастрофи нові однодумці вирушають в дорогу, і кожен думає про своє. "Пізніше, коли сонце зійде високо і зігріє своїм теплом, вони почнуть розмовляти Монтеґ відчув, що в ньому пробуджуються і оживають слова. Що скаже він, коли прийде його черга? "І по цей, і по той бік ріки дерево життя, яке дванадцять раз приносить плоди, яке дає кожен місяць плід свій і листя своє - для оздоровлення народів ..." Так, думав Монтеґ, ось що я скажу їм опівдні. Опівдні ... Коли ми прийдемо до міста".

# data[].attributes.attachment_link.title
451 градус за Фаренгейтом - Рей Бредбері, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Донові Конгдону із вдячністю 451° за Фаренгейтом - температура, при якій загоряється папір. Якщо тобі дадуть лінійований папір, пиши впоперек. Хуан Рамон Хіменес Сюжет твору Шукати повний текст твору "451 градус за Фаненгейтом" в інтернеті Роман "451 градус за Фаренгейтом" розповідає про тоталітарне суспільство, в якому література заборонена, а пожежники повинні спалювати всі заборонені книги, які виявлять, разом з будинками.

# data[].attributes.headline
Перегляньте буктрейлер

# data[].attributes.subject
Перегляньте буктрейлер

# data[].attributes.headline
Рей Бредбені один з найпопулярніших  письменників-фантастів сучасності

# data[].attributes.subject
Рей Бредбені один з найпопулярніших  письменників-фантастів сучасності

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбері - людина, якій вдалося вільно ...

# data[].attributes.headline
Це не просто популярний письменник, це людина,яка дивує до сьогодні своїм інтелектом, глибиною та метафоричністю думки та навіть можливістю бачити наперед. Я особисто була вражена творами, написаними в 50-60 роках, які так нагадують сьогодення. 

# data[].attributes.subject
Це не просто популярний письменник, це людина,яка дивує до сьогодні своїм інтелектом, глибиною та метафоричністю думки та навіть можливістю бачити наперед. Я особисто була вражена творами, написаними в 50-60 роках, які так нагадують сьогодення. 

# data[].attributes.body
У шостому класі ми читали твір Бредбері  "Усмішка". Пригадуєте?   Прошу переглянути відео про письменника

# data[].attributes.attachment_link.title
Брэдбери Рэй

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Слубська

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз роману «Тев’є-Молочник»

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитайте цитати, що стосуються окремих персонажів твору;  замініть  пропущені слова  відповідними до змісту тексту

# data[].attributes.headline
ПРОЧИТАТИ!!!

# data[].attributes.subject
ПРОЧИТАТИ!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Тев'є-молочар - Шолом-Алейхем (завантаження)

# data[].attributes.attachment_link.description
Завантажити (скачати, зберегти або читати) повний текст твору "Тев'є-молочар" Шолом-Алейхема українською мовою в форматах docx, html, rtf, pdf, epub, mobi в перекладі українською мовою

# data[].attributes.headline
Опрацювати ст. підручника (270-280)

# data[].attributes.subject
Опрацювати ст. підручника (270-280)

# data[].attributes.headline
Виконати письмово завдання "Літературне довьє"

# data[].attributes.subject
Виконати письмово завдання "Літературне довьє"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ourboox is the world's simplest platform for creating and sharing amazing ebooks.

You too can become one of our 75,000 authors.

Join us now and start creating your own books right away.

Create your own free book

# data[].attributes.attachment_link.title
Шолом-Алейхем - Ourboox

# data[].attributes.attachment_link.description
Ourboox is the world's simplest platform for creating and sharing amazing ebooks. You too can become one of our 75,000 authors. Join us now and start creating your own books right away. Create your own free book

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер за романом "Тев'є - молочник"

# data[].attributes.headline
ПЕРЕГЛЯНУТИ!

# data[].attributes.subject
ПЕРЕГЛЯНУТИ!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок: Троя

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Шемонаева

# data[].attributes.attachment_link.title
Шолом -  Алейхем . Тев'є - молочар

# data[].attributes.headline
НА ПОДВІЙНОМУ ЛИСТКУ 

# data[].attributes.subject
НА ПОДВІЙНОМУ ЛИСТКУ 

# data[].attributes.body
Бернард Шоу "Пігмаліон"
Відповідь на запитання
1.Які уроки дає Еліза професорові?
2.Порівняйте п'єсу та міф. Чи може трагікомедія завершитися шлюбом головних героїв?
3.Б.Шоу говорив: "Кожна з моїх п'єс - це посилання до людства". Яке посилання до людства має п'єса "Пігмаліон" ?

# data[].attributes.headline
Прочитайте твір повністю))

# data[].attributes.subject
Прочитайте твір повністю))

# data[].attributes.attachment_link.title
Пігмаліон — Джордж Бернард Шоу, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст ”Пігмаліон” (автор: Джордж Бернард Шоу) онлайн українською. Повний текст електронної книги Джордж Бернард Шоу — Пігмаліон в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок: Бернард Шоу і "Пігмаліон"

# data[].attributes.headline
А які уроки дає Еліза професорові? Відповідь запишіть у зошиті.

# data[].attributes.subject
А які уроки дає Еліза професорові? Відповідь запишіть у зошиті.

# data[].attributes.headline
Ось така зміна в образі героїні! Але змінилася вона не лише зовні...

# data[].attributes.subject
Ось така зміна в образі героїні! Але змінилася вона не лише зовні...

# data[].attributes.headline
За прочитаними діями твору скласти схему "Сходинки духовного зростання Елізи Дулітл"

# data[].attributes.subject
За прочитаними діями твору скласти схему "Сходинки духовного зростання Елізи Дулітл"

# data[].attributes.body
( Наприклад:
1.Кокні
2.Захищає свої права та гідність
3.Старанно вчиться
4. ...(я нарахувала 8 сходинок)
Схему записати у зошиті!

# data[].attributes.headline
Завдання . Аналіз образу.   

# data[].attributes.subject
Завдання . Аналіз образу.   

# data[].attributes.headline
Записати у зошит

# data[].attributes.subject
Записати у зошит

# data[].attributes.body
І.Трагікомедія - драматичний жанр, якому властиві ознаки водночас і трагедії, і комедії.
ІІ.Парадокс - 1)своєрідна думка,судження, яке має розбіжності із загальноприйнятими; 2) несподіване явище,яке не відповідає загальноприйнятим уявленням.
ІІІ. Ремінісценція –  це елемент художньої системи, що відсилає до раніше прочитаного, почутого або побаченого твору мистецтва, неявна цитата.
ІV. Пігмаліон – це символ творця, що оживив творіння свої рук.

# data[].attributes.headline
ЗАВДАННЯ 1. З'ясуйте для себе, наскільки цікава особистість драматурга Бернарда Шоу.

# data[].attributes.subject
ЗАВДАННЯ 1. З'ясуйте для себе, наскільки цікава особистість драматурга Бернарда Шоу.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Шоу, Бернард

# data[].attributes.headline
Доброго здоров'я,мої любі дев'ятикласники.   Ми продовжуємо знайомитися з кращими творами світової класики. Сьогодні поведемо розмову про лауреата Нобелівської премії 1925 р. в галузі літератури, володаря премії "Оскар", видатного англійського драматурга ДЖОРДЖА БЕРНАРДА ШОУ.

# data[].attributes.subject
Доброго здоров'я,мої любі дев'ятикласники.   Ми продовжуємо знайомитися з кращими творами світової класики. Сьогодні поведемо розмову про лауреата Нобелівської премії 1925 р. в галузі літератури, володаря премії "Оскар", видатного англійського драматурга ДЖОРДЖА БЕРНАРДА ШОУ.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Дорох

# data[].attributes.attachment_link.title
Кукольный дом 1973

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок: Чи варто порушувати закон?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Таміла Козова

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер. Г. Ібсен "Ляльковий дім"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Ібсен, Генрік

# data[].attributes.headline
УВАЖНО ПРОСЛУХАЙТЕ УРОК.

# data[].attributes.subject
УВАЖНО ПРОСЛУХАЙТЕ УРОК.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Сеник

# data[].attributes.attachment_link.title
Стара» і «нова драма», урок зарубіжної літератури для 9 класу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес-урок: Фрідріх Шиллер і гімн Євросоюзу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Байрон, Джордж Гордон

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
"Експрес-урок"  Поема "Мазепа" Дж. Байрона

# data[].attributes.attachment_link.title
Сторінками поеми Дж.Г.Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.headline
Вірш Генріха Гейне вивчити напам'ять

# data[].attributes.subject
Вірш Генріха Гейне вивчити напам'ять

# data[].attributes.attachment_link.title
Не знаю, що стало зо мною

# data[].attributes.headline
Хто більше згадає творів?

# data[].attributes.subject
Хто більше згадає творів?

# data[].attributes.attachment_link.title
Г.Гейне - один з найбільших ліриків світу

# data[].attributes.headline
Прочитайте матеріали, виконайте завдання в зошиті

# data[].attributes.subject
Прочитайте матеріали, виконайте завдання в зошиті

# data[].attributes.body
Матеріли О.Гвоздікової

# data[].attributes.attachment_link.title
До радості.jpg

# data[].attributes.attachment_link.title
Йоганн Вольфганг Ґете (1749–1832) by Ірина

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3

1

4

5

"Вільшаний король"Історія створенняМотив твору запозичений з данської легенди Ellerkonge, перекладеної на німецьку мову Йоганном Готфрідом Гердером, в його версії фігура злого духа називається вільшаним королем, Королем вільхи, або ж - Король ельфів. У німецькій мові вільха (нім. die Erle) і ельф (нім. die Elfe) схожі в написанні, у зв'язку з чим і могла виникнути помилка.До сих пір не вирішено суперечку щодо назви балади. Невідомо, чи знав Гете про помилку Гердера, або ж схилявся до народних знань, пов'язаних з болотними землями, зарослими вільхою і вербою. Її повинні були населяти духи, які використовують свою смертоносну силу на людях. Багато чуток і забобонів пов'язано з болотами, але також і з вільхою, яка після розтину червоніє, немов стікає кров'ю.У данському і німецькому фольклорі фігура Короля Ельфів асоціюється зі смертю. Ця істота нібито приходить до людей, що помирають.

Вільшаний корольЙоганн Вольфганг ГетеХто пізно так мчить у час нічний?То їде батько, з ним син малий.Чогось боїться і мерзне син -Малого тулить і гріє він.- Чому тремтиш ти, мій сину, щомить?- Король вільшаний он там стоїть!Він у короні, хвостатий пан!- То, сину, вранішній туман!"Любе дитя, до мене мерщій!Будемо гратись в оселі моїй,Квіти прекрасні знайду тобі я,У злото матуся одягне моя".- Мій тату, мій тату, яке страшне!Як надить вільшаний король мене!- Годі, маля, заспокойся, маля!То вітер колише в гаю гілля!"Хлопчику любий, іди ж до нас!Дочки мої у танку в цей час,Дочки мої тебе прийдуть стрічать,Вітати, співати, тебе колихать!"- Мій тату, мій тату, туди подивись!Он королівни вільшані зійшлись!- Не бійся, мій синку! Повір мені:То верби сивіють в далині!"Мені, хлопче, люба краса твоя!З неволі чи з волі візьму тебе я!"- Мій тату, мій тату, він нас догнав!Ой, як болюче мене він обняв!Батькові страшно, батько спішить,В руках його хлопчик бідний кричить;Насилу додому доїхав він,В руках уже мертвий лежав його син.Переклад М. Рильського

біографія Гете

Інтелект-картаhttps://coggle.it/diagram/WTMhOCIjogAB-cDE/t/%D0%BD%D0%B0%D0%B9%D1%87%D0%B0%D1%81%D1%82%D1%96%D1%88%D0%B5-%D1%82%D0%B0%D1%94%D0%BC%D0%BD%D0%B8%D1%87%D0%B5-%D0%B7%D0%B0-%D0%B1%D0%B0%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%BE%D1%8E-%D0%B9-%D0%B2-%D0%B3%D0%B5%D1%82%D0%B5-%D0%B2%D1%96%D0%BB%D1%8C%D1%88%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D0%B9-%D0%BA%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%BB%D1%8C"Найчастіше таємниче породжує більше страху, ніж жахливе. Такий порок..."Найчастіше таємниче породжує більше страху, ніж жахливе. Такий порок...: "Найчастіше таємниче породжує більше страху, ніж жахливе. Такий порок...Coggle

# data[].attributes.attachment_link.title
Й.В.Гете "Вільшаний король" by tamaradrotenko0000 on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
3 1 4 5 "Вільшаний король"Історія створенняМотив твору запозичений з данської легенди Ellerkonge, перекладеної на німецьку мову Йоганном Готфрідом Гердером, в його версії фігура злого духа називається вільшаним королем, Королем вільхи, або ж - Король ельфів. У німецькій мові вільха (нім. die Erle) і ельф (нім.

# data[].attributes.headline
ПОЗНАЙОМТЕСЯ З БІОГРАФІЄЮ ДЖ.СВІФТА

# data[].attributes.subject
ПОЗНАЙОМТЕСЯ З БІОГРАФІЄЮ ДЖ.СВІФТА

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстер сатири та алегорії - Дж. Свіфт

# data[].attributes.headline
РОЗДРУКУВАТИ ТА ВИКОНАТИ ЗАВДАННЯ

# data[].attributes.subject
РОЗДРУКУВАТИ ТА ВИКОНАТИ ЗАВДАННЯ

# data[].attributes.headline
ВИКОНАТИ У ЗОШИТІ ЗА

# data[].attributes.body
ВИКОНАТИ У ЗОШИТІ ЗАВДАННЯ

# data[].attributes.headline
ПЕРЕГЛЯНУТИ МАТЕРІАЛИ))

# data[].attributes.subject
ПЕРЕГЛЯНУТИ МАТЕРІАЛИ))

# data[].attributes.attachment_link.title
Джонатан Свіфт (1667–1745). «Мандри Лемюеля Гуллівера» by Ірина

# data[].attributes.attachment_link.description
TOUCH this image to discover its story. Image tagging powered by ThingLink

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Єгорова

# data[].attributes.attachment_link.title
Дж. Свіфт. "Мандри Гулівера". Гра "Детектив"

# data[].attributes.attachment_link.description
Впізнай за описом речі, які були відібрані й знайдені у кишенях Гуллівера. Поєднай опис з картинкою.