# data[].attributes.attachment_link.title
Polònia - Mercè Rodoreda, candidata a "Els 4 del Rushmore català"

# data[].attributes.attachment_link.title
Commemoració centenari Maria Aurèlia Capmany

# data[].attributes.attachment_link.title
Mercè Rodoreda amb Montserrat Roig (novembre 1977); semblança biogràfica de Rodoreda.

# data[].attributes.body
“Cap ideologia podrà manllevar mai la força que duu a enamorar-nos d’una llengua. Cap ideologia pot atribuir-se a la possessió d’una llengua, perquè aquesta sempre s’escapa, esmunyedissa, dels dictats i les normes.”

Montserrat Roig (1992) Un pensament de sal, un pessic de pebre. Barcelona: Edicions 62.

# data[].attributes.body
Si em pregunten per què escric en català, se m'acuden tres raons: primer, perquè és la meva llengua; segon, perquè és una llengua literària; i, tercer, escric en català perquè em dóna la gana.

Montserrat Roig (1991) Digues que m'estimes encara que sigui mentida. Barcelona: Edicions 62.

# data[].attributes.body
Aquest acte d’avui em compensa amb escreix de moltes amargueses i voldria que tots els aquí presents participessin de la meva emoció i de la meva alegria de veure que una novel·la catalana ha tingut milers i milers de lectors, i de persones, entre tants, que no havien llegit mai una novel·la en català i que, en llegir-la, han sentit la veritable importància del català com a llengua civilitzada i culta.

Parlament homenatge Plaça del Diamant-Gràcia, dins Marta Nadal (2000) De foc i de seda. Àlbum biogràfic de Mercè Rodoreda. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans-Edicions 62.

# data[].attributes.body
Les ciutats les has de conèixer amb els peus.

Extret de “Retrat d’una mirada. Montserrat Roig”. Un reportatge de CCMA

# data[].attributes.body
Què m’ha semblat Barcelona a la tornada? Una ciutat desconeguda. Tot ha canviat. Tot ha canviat, fins i tot el meu barri sembla un altre. Els meus amics s’han exiliat o s’han mort. Ja no s’hi pot viure. Els sorolls dels cotxes, el neguit de la gent... Ara tothom va a la seva.

Parlament homenatge Plaça del Diamant-Gràcia, dins Marta Nadal (2000) De foc i de seda. Àlbum biogràfic de Mercè Rodoreda. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans-Edicions 62.

# data[].attributes.body
Mai no he parlat d'una manera específica de la ciutat. La ciutat, per a mi, és una cosa natural. Quan parlo d'una ciutat, tot i que no esmenti el nom, parlo sempre de Barcelona.

Extret de Maria Aurèlia Capmany (1987) Mala memòria. Barcelona: Planeta.

# data[].attributes.body
Però tot el que us dic no es sinó memòria personal, construïda a base d'intermitències, com els llums dels cotxes que s'apaguen i s'encenen. I no escrivim sobre una ciutat, sinó a partir d'ella. Escrivim a partir de tot el que hem oblidat. Enyorem allò que hem perdut i, alhora, volem rompre amb la servitud d'aquest enyorament. L'evocació d'allò que hem perdut és un fenomen universal.

Montserrat Roig (1991) Digues que m'estimes encara que sigui mentida. Barcelona: Edicions 62.

# data[].attributes.body
No pretendré d'aclarir allò que la dona és. En primer lloc perquè no sé què és la dona. Les definicions de la dona provoquen en mi una certa desconfiança. En primer lloc perquè són múltiples i contradictòries. En segon lloc perquè rarament es defineix la dona si no és per demostrar que el seu és un paper secundari. Avui, però, el problema és un altre. Avui la dona ha entrat a ser un element actiu en la realitat social. […] Si d'aquest llibre (La dona a Catalunya) en sorgissin una munió de llibres contradient-lo, em donaria per satisfeta.

Maria Aurèlia Capmany (1966) La dona a Catalunya: Consciència i situació. Barcelona: Edicions 62.

# data[].attributes.body
La feminitat era com una espècie en perill d’extinció que calia salvar al preu que fos. L’educació de vegades venia com a repte, amb un «sigues més femenina». Altres vegades, en forma d’elogi. Un amic ocasional de dits llargs no es podia estar de dir-me: «a tu els estudis de filosofia no t’han fet perdre la feminitat».

Extret de Maria Aurèlia Capmany (1997): ‘Pedra de toc 2’ (1974), en Obra Completa 6: Memòria. Barcelona:  Columna.

# data[].attributes.body
Per què no t'has aturat a pensar que el teu treball és tan essencial per a la indústria com el treball de l'home? [...] La roba que sortia del teu teler era una bona roba, i un cop tallada i cosida sobre les espatlles burgeses per fer visible la seva categoria social, ningú no hauria pogut endevinar si havia sortit d'un teler manipulat per les teves mans o per mans mascles. Vet aquí, doncs, un fet evident: una obrera era igual que un obrer.

Maria Aurèlia Capmany (1971) Cartes impertinents de dona a dona. Palma: Editorial Moll.

# data[].attributes.body
Sóc ambiciosa i considero massa poc el meu futur espòs, i això no està gens bé [ ... ] De vegades em pregunto si és que sóc d'aquelles persones que no estan mai contentes amb el seu destí. D'aquelles que busquen sempre conèixer d'altres mons per por de viure de debò el que ens ha pertocat.

Montserrat Roig (1978) Molta roba i poc sabó ... i tan néta que la volen.  Barcelona: Edicions 62.

# data[].attributes.body
Quan el meu marit va arribar, tenia tots els llums de la casa encesos i estava cansada i així que el vaig veure ja em va caure l’ànima als peus. Va entrar i va tancar la porta amb una desesma tan grossa que, de moment, em vaig pensar que estava malalt. Va anar cap a la cambra i el vaig seguir, sense badar boca, com si fos la seva ombra. Es va treure l’americana i la va deixar damunt del llit i se’n va anar fins a la finestra i es va quedar allí, plantat, com si fos de fusta. No gosava dir-li res. Vaig agafar l’americana i recordo que caminava de puntetes com si hagués entrat a l’església en el punt que alcen Nostre Senyor; i vaig penjar l’americana al penja-robes de darrera de la porta. I el meu marit estava allí, quiet, de cara al jardí i d’esquena a mi. M’hi vaig acostar i sense ni donar-me temps de preguntar-li què li passava es va girar i se’m va abraçar, i, sap?, plorava… I plorava desconsoladament, com jo a les nits que havia estat més trista. No em va dir res, no. Li vaig preguntar per què plorava i no em va voler ni contestar. A l’últim es va calmar i va dir: «Anem a dormir, anem…» I semblava un nen petit i em va fer una pena…

Extret de Mercè Rodoreda (1958), “La sang”, dins Vint-i-dos contes. Barcelona: Selecta.

# data[].attributes.body
Em vaig trobar anant amunt i avall i com si vingués de lluny, de tan a la vora, vaig sentir la veu d’aquell noi que em deia, veu com sí que en sap de ballar! I sentia olor de suor forta i olor d’aigua de colònia esbravada. I els ulls de mico lluents ran dels meus i a cada banda de la cara la medalleta de l’orella. La cinta de goma clavada a la cintura i la meva mare morta i sense poder-me aconsellar, perquè vaig dir a aquell noi que el meu promès feia de cuiner al Colón i va riure i em va dir que el planyia molt perquè al cap d’un any jo seria la seva senyora i la seva reina. I que ballaríem la toia a la plaça del Diamant.

La meva reina, va dir.

Extret de Mercè Rodoreda (1962) La plaça del Diamant. Barcelona: Editorial Club Editor.

# data[].attributes.body
La dècada dels seixanta em va iniciar en moltes i variadíssimes novetats, per això no té res d’estrany que en el meu record l’any 59

quedi marcat per una ratlla precisa de claror. Eren temps de bons auguris. La gent més heterogènia es trobava implicada en idèntiques històries de protesta. Hi havia un aire de confraternització i un vent d’apassionades conversions. Hi havia algú que, amb excessiva sensatesa, es malfiava de les conversions i deia que els canvis d’ideologia no quedaven prou marcats de canvi d’estil, i que una certa agressivitat i to contundent de comandament feia una mica angunioses certes consignes.

Extret de Maria Aurèlia Capmany (1997): ‘Pedra de toc 2’ (1974), en Obra Completa 6: Memòria. Barcelona:  Columna.

# data[].attributes.body
Quatre dies abans de l’entrada dels feixistes a Barcelona,(...) tots els que volguessin sortir, l’endemà a les sis del matí fossin a la Conselleria de Cultura, que era al capdamunt de tot del Passeig de Gràcia a l’esquerra. (...) L’endemà a les sis del matí sortíem del capdamunt del Passeig de Gràcia en un camió de càrrega. (...) Vam arribar a Girona i hi vam passar dos dies. La ciutat estava atapeïda de gent, pel carrer, dormint per terra, una cosa horrorosa de tanta gent que fugia de Barcelona i de tot arreu. (...) Hi vam estar tres dies i llavors ens van dir que tots nosaltres, tots els intel·lectuals, anéssim a Tolosa, on s’havia format un comitè universitari d’ajut als intel·lectuals espanyols refugiats (...). I bé, ens vam estar allà fins a primers d’abril de 1939. Abans, en Francesc Trabal se n’havia anat a París i es va poder posar en contacte amb el comitè que va organitzar allò de Royssy-en-Brie i, aleshores, ens va escriure, va fer la llista de tots els que hi havíem d’anar i va dir, “veniu cap aquí”.

Extret de Mercè Rodoreda (1985) Cartes a l’Anna Murrià. Barcelona: Edicions de l'Eixample.

# data[].attributes.body
-Sí, hi ha un home que m’ha fet una immensa mala passada, es diu Francisco Franco. Realment, tot el que ell representava havia trastocat la meva vida, no sols destruint els fonaments de la meva existència,sinó fins i tot modificant la meva conducta, que ja no podia ser com hauria estat sense la condemna del franquisme.

Extret de Maria Aurèlia Capmany (1987) Mala memòria. Barcelona: Planeta.

# data[].attributes.body
A París, després de la guerra, no hi havia calefacció a les cases. A l’hivern, la finestra es gelava i hi penjaven estalactites de gel fins a terra. (...) Quan tornava del Museu del Louvre, (...) passava per davant de la fleca i m’embadalia mirant uns pastissos coberts de caramel. Pensava: si algun dia tinc prou cèntims, en tornar del Louvre em compraré un pastís d’aquests (...).
Extret de Miró, Mònica i Mohino, Abraham (2008) Mercè Rodoreda. Autoretrat. Barcelona: Angle Editorial.

# data[].attributes.body
#maternitat
#feminista
#Maig68
#assaig
#narrativa
#MoltaRobaIPocSabó
#DiguesQueM'estimesEncaraQueSiguiMentida
#Càncer

# data[].attributes.body
#filosofia
#compromís
#teatre

# data[].attributes.headline
#Mercè #Barcelona #exili #Rodoreda #literatura #escriptora #novel·la #conte #poesia #pintura #postguerra

# data[].attributes.subject
#Mercè #Barcelona #exili #Rodoreda #literatura #escriptora #novel·la #conte #poesia #pintura #postguerra

# data[].attributes.body
#gràcia
#plaçadeldiamant
#flors
#segleXX
#drama
#guerra