# data[].attributes.body
Vastused Gertrudi küsimustele:

1.       Microsofti prognoosi «Teadus 2020» kohaselt kasvab teaduspõhine innovatsioon niivõrd võimsalt, et see võtab 2020. aastaks juhtiva koha majandusliku jõukuse loomisel.  Eestil on väga suur mahajäämus litsentside ja patentide ekspordikäibes jpm’s.

2.        Innovatsiooni üksiknäitajates oleme head: teaduspublikatsioonide hulk, kulutused mitte teadus- ja arenduspõhisele innovatsioonile, koostöös osalevate uuenduslike väikeste ja keskmiste ettevõtete osakaal, ELi kaubamärkide ja disainilahenduste hulk, avaliku sektori kulutused teadusele ja innovatsioonile.

3.       Väga  suur mahajäämus on litsentside ja patentide ekspordikäibes (7 punkti; EL keskmine on 100), väljastpoolt ELi pärit doktorantide (19), kaubamärkide (26), patenditaotluste (43) ja doktoriõppe lõpetajate arvus (56) ning teadusele ja arendusele (T&A ) tehtud kulutustes ettevõtluses (64), aga ka innovatiivsete toodete müügis (73), 10 protsendi enimtsiteeritute hulka kuuluvate teadustekstide arvus (77) ja kesk- ja kõrgtehnoloogiliste toodete ekspordis (81)2014 Eesti tulemused olid tõusnud keskmiselt 2 protsenti aastas (ELis 0,9 protsenti), siis eelmisel aastal langesime selles suurelt, lausa 6,6 protsenti. Eesti nõrkused osutavad selgelt sellele, et meil tehtav teadus ei toeta innovatsiooni ettevõtluses.

4.       Mahajäämused ületavad hea poole ning esimesena mainitud olude hulk on suurem. Nii surub pigem negatiivsus peale.

5.       Tähtsus seisneb selles, et meil oleks piisav arv tippteadlasi ja insenere, et saaksime saavutada rahvusvahelise läbimurde teaduspõhises innovatsioonis. Ja veel peame julgema täpselt ja suurelt investeerida tippudesse, kes teevad teaduspõhises innovatsioonis omavahel koostööd. Me peame tegema teaduspõhise innovatsiooni riikliku tähtsusega küsimuseks ja lisama selle kasvu eesmärgi Eesti 2020 eesmärkide hulka. Sellest eesmärgist lähtudes peame omavahel siduma hariduse, teaduse ja innovatsiooni eesmärgid ning tegema selgeks, kuidas haridus ja teadus toetavad innovatsiooni ja kuidas see omakorda suurendab tootlikkust.

6.       Väga suur probleem on selles, et meie tippteadus ja ettevõtlus toimetavad lahus. Eesti teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni strateegia 2014 – 2020 (TAI 2020) määrab kolm kasvuvaldkonda: info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT), tervisetehnoloogiad ja -teenused ning ressursikasutus. Paraku on meil neist ainult teises valdkonnas tugevad tippteadused.

7.       Eesti teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni strateegia 2014 – 2020, mis määrab kolm kasvuvaldkonda: info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT), tervisetehnoloogiad ja -teenused ning ressursikasutus.

8.       Ainult teises valdkonnas on tugevad tippteadused: 2004 – 2014 ületas teaduspublikatsioonide tsiteeritavus valdkonna keskmist maailmas kliinilises meditsiinis 35,5 protsenti ja molekulaarbioloogias-geneetikas 24 protsenti.

9.       Töökohade mastaapne polariseerumine tipp- ja lihtoskuste vahel annab konkurentsieelise riikidele, kes on tugevad teaduses ja arenduses. Kui meie ettevõtluse kasvuvaldkonnad ei põhine tippteaduse rakendustel, ei ole meil võimalik innovatsioonis rahvusvaheliselt edukad olla ja seeläbi tootlikkust suurendada. Lihtsalt tehnoloogiapõhine innovatsioon ei taga enam piisavalt tugevat konkurentsieelist.

10.   Teaduse inimressursi arendamine ning inseneride ja tippspetsialistide juurdekasvu tagamine -  esimese sammuna tuleb keskenduda loodus- ja täppisteaduste ning tehnoloogia (LTT) erialade kõrgkoolilõpetajate arvu olulisele suurendamisele, sest teaduse ja inseneeria oskused on innovatsioonis ja konkurentsieelise loomisel kriitilise tähtsusega.

11.   Absoluutses tipus PISA 6. tasemel oleme matemaatikas alles 17. kohal, parimast, Shanghaist kaheksa korda kehvemad ja loodusteadustes 9. kohal olles Singapurist kolm korda kehvemad. Nii et tippude osakaaluga ei ole meil küll põhjust rahul olla. Mina arvan, et kooli ega riigi haridussüsteemi ei tee heaks-halvaks testilahendamise oskus, vaid see, kuivõrd küpse, positiivse ja elus hakkama saavana noor haridusmasinast lahkub. Ehk siis mõõtmatult laiem oskuste ja väärtuste bukett kui pelgalt lugemine või arvutamisnobedus.

12.   Reaalainetes peaks meil tippe mitu korda rohkem olema. Sest reaalainete tipud on meie tulevased tippteadlased ja insenerid ning teadupärast käib teaduses ja innovatsioonis konkurents parimatest parimate peade vahel. Arvestades meie nappi rahvaarvu, peame tippude arvu suurendamisele erilist tähelepanu osutama.

# data[].attributes.body
Vastused Marlene küsimustele

# data[].attributes.body
Vastused Steven-Marteni küsimustele

1.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 1 küsimused:

1. Milliste näitajate põhjal hinnatakse PISA uuringus lapsi? Milliste näitajate poolest paistavad Eesti põhikooliõpilased silma?

2. Mida on võimalik teistel riikidel Eestilt õppida ning mida saab Eesti teistelt õppida?

3.  Millised probleemid kerkivad esile Eesti hariduses? Millele tuleks varasemast rohkem tähelepanu pöörata?

4. Milliseid eesmärke tuleb püstitada, et parandada Eesti haridussüsteemi? Milliste eesmärkide täitmist pead tähtsaimaks? Miks?

5. Autor väidab:" Iga nüüdisaegne õpetaja ja õppejõud usub, et aineteadmistest olulisem on arendada loovust, kriitilist mõtlemist, probleemi lahendamise oskusi, innovatsiooni loomise oskusi, koostööoskusi, andmete kogumise ja analüüsimise oskusi ning teiste kaasamise oskusi. " Kas nõustud nüüdisaegse õppejõuga või pooldad teistsugust arvamust? Põhjenda.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 3

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ehk Õppimine ilma õpetajata

TARMO SOOMERE

Mõned aastad tagasi Saksamaal ja meilgi laineid löönud Thilo Sarrazini raamatus „Saksamaa käib maha" ¹ saab kristallselgeks hariduse fundamentaalne roll ühiskonna püsimajäämises meile harjumuspärasel moel ja enamasti ka meeldivas võtmes. Tema meelest on hea hariduse omandamise vältimatuks eelduseks lugemisoskus ja rehkendamise ehk matemaatika tundmine. Seetõttu pole ka kuigi imelik, et Eesti Kultuuri Koja 2016. aastakonverentsi esimesel päeval toimetas laval ebatavaliselt suur seltskond matemaatikuid ja kogu üritusel kõneldi tavalisest märksa puhtamas ja väljendusrikkamas eesti keeles.

Nüüdisajal ja eriti väikeses riigis ei piisa enam ühe-kahe aine omandamisest, ühes paigas või isegi ainult ühel maal õppimisest. Kurioossel kombel sõitles juba Martin Luther ( dr. theol., Wittenbergi ülikooli piibliseletuse professor) sellist piiratust, kirjutades ²: „Ikka võib ette tulla, et üks ebajumalateener või ebajumalasulane (ma pean silmas mammonat) oma poja koolist minema ajab ja ütleb: „Kui mu poeg rehkendada ja lugeda oskab, oskab ta piisavalt. Nüüd on ju saksakeelsed raamatud olemas jne," ning sellega teistele vagadele kodanikele halba eeskuju annab."

Tema sõitlemisest on haridusele ja haritusele palju kasu sündinud. Kogu nüüdisaja õppeprotsessi astronoomilisest maksumusest hoolimata panustavad maailma edukaimad riigid pidevalt haridusse, mis on ka teadusele tugineva arendustöö (ehk moodsa sõnaga innovatsiooni) vundament. Selles kontekstis on kujunemas aksioomiks, et kui meil pole korralikku lastetuba ja sellega kaasnevat haridust, pole meil ka suuri šansse viibida tõsiseltvõetavate riikide seas.

Korralik haridus tähendab ka sotsiaalset küpsust ning sisaldab ideaaljuhul mitut kuud töötamise ja õppimise ühendamist mõnes teises riigis. Õppimine välismaa ülikoolides annab midagi väga olulist enda adekvaatseks positsioneerimiseks. Eestimaal tipus olemine tähendab olla parim maailma ühes väikeses osakeses − viie-kuuetuhandikus maailmast. Kui Eesti tipp satub tippülikooli, olgu see Moskva, Cambridge'i või Oxfordi ülikool, siis enamasti selgub, et seal on kümneid inimesi, kelle tasemele ei ole tal ka teoreetiliselt võimalik jõuda. Üldiselt läheb alles siis maailmapilt paika ja saame kõneleda tasakaalustatud ja sügavalt haritud inimesest.
Kasvav hariduspüramiid
Robert Kitt viitas samal konverentsil, et lähituleviku Eesti nägu on ülikoolide ja seal töötavate õppejõudude praegune nägu. Et see järjest kaunimaks muutuks, tuleb ise-ilu-tegemisse muidugi lülitada ka kõik see kaunis, mis mujal saada on. Veidi kaugema Eesti tuleviku nägu - perspektiiviga 10, 15 või 20 aastat - on järelikult meie põhikoolide ja seal töötavate õpetajate praegune nägu.

Nõnda jätkates saab kergesti kujutleda haridussüsteemi idealiseeritud püramiidina, kus igaühel oma koht nii õpetajate kohordis kui ka õppurite leegionis. Kõigi moraalne kohus on seal ronida parasjagu nii kõrgele, kui tiivad kannavad ning kui aeg küps, siis asuda väärikalt oma kohale ühiskonnas, et seal võimetekohaselt toimetada ja läbi elukestva õppe edasi kasvada. Tegelikkus on muidugi teistsugune, midagi sellise kristallmaja ja laulusalmi „Inimene õpib kuni elab, sureb aga ..." lõpetava tõdemuse vahel.

Viisakate inimestena paigutasid kõnesoleva konverentsi korraldajad, vähemalt paberil, akadeemia hariduspüramiidi tippu. Paber kannatab teatavasti kõike. Korraldajad olid õnneks ka otsekohesed ja küsisid täpsustavalt, kus on teaduste akadeemia tegelikult selles püramiidis. Akadeemial on täna kindlasti oma nägu ning endalgi oleks huvitav aduda, kas see on peegeldus kaugest minevikust või visioon tulevikust.

Muidugi on kena kasutada hariduse alal püramiidi metafoori ja oletada, et sellel on mingi absoluutne tipp. Need, kes on mägedes roninud, teavad aga, et tipus on kõle, külm ja tuuline. Pealegi pole kõige parem perspektiiv üldse mitte tipus. See on sageli liiga kõrge, jalgealune habras ja ebakindel, vaatenurka kitsendab hapnikupuudus ja jalgu väristab väsimus. Parim vaade (tõsi küll, mitte tervikpanoraamina) on poole mäe peal, kohas, kus pole veel kadunud side rohujuuretasandiga, jalad kannavad kindlalt, on kuhu toetuda ja veel jagub piisavalt õhku hingamiseks, samas on ka näha, et pikk maa on veel minna.

Hariduspüramiidi kuju muutub koos ajaga. Sadakond aastat tagasi oli nii hariduse saamise kui ka viljaka töötamise aeg võrdlemisi lühike. Nüüd on need mõlemad palju pikemaks muutunud. Haridustee pikenemine on üks aspekt või peegel, mille kaudu teiseneb kogu süsteem. Ümber kujuneb ennekõike see, kuidas haridus suhestub kultuuri, ühiskonna ja - mis seal salata - ka meie majandusliku toimetuleku ning riigi kui terviku eduga.

Toimetulekuks vajalik õppimine piirdus tsaariajal - nii nagu Martin Lutheri ajalgi - vaid lugemise ja rehkendamisega ning kestis sageli ainult paar-kolm aastat. Ülejäänu omandati elukoolist ehk kodus ja oma kihelkonna piires suheldes. Praeguseks kestab tippspetsialistide süstemaatiline koolitus ligi 20 aastat ning tipneb doktorikraadi kaitsmisega, nt inseneride puhul kutseeksami sooritamisega või muu moodsa initsiatsiooniriitusega. Akadeemilises maailmas tähendab see pigem stardipositsioonile jõudmist. Nüüdisarusaama järgi on selles valdkonnas tipp veel palju kõrgemal. Et sinna üldse jõuda, peab olema veel mõne aasta järeldoktor, mis on samuti natuke õppimise moodi.

Viljaka töötamise aeg on veel enam pikenenud. Ministrid räägivad juba 70. eluaasta paiku pensionile minekust. Akadeemilise maailma Eesti nurgakeses on asjad praegu lihtsamalt seatud. Pensionisambad võivad ju mingis muus reaalsuse variandis olemas olla, aga teadlastele pole need enamasti relevantsed. Kui tahta olla teadusmaailmas edukas, siis peab leppima, et nädalavahetuse vabad päevad liidetakse riigipühadele, riigipühad liidetakse puhkusele, puhkus pensionile ja pension antakse postuumselt.

Nii või teisiti on teadussüsteemi õigel ajal sisenenud andekamatel teadlastel pärast teaduses kõrgeimate võimalike paguniteni jõudmist vähemalt 40 aastat aega, kohustus ja vajadus oma potentsiaal realiseerida. Ilma edasi õppimata ja teisi õpetamata ei tule see kõne alla.
Hariduspüramiidi astmed
Peale haridustee pikenemise muutuvad ka arusaamad selle osade tähendusest. Praeguseks on juba oluliselt teisenenud doktoriõppe paradigma. Ühest küljest on see haridussüsteemi viimane element. See tähendab kujunemist veel paarkümmend aastat tagasi kehtinud meistri-õpipoisi suhtest massihariduse osaks. Teisalt on doktorikraadi saamine esimene aste teadlaskarjääris ning tööst ühiskonna hüvanguks.

Sellega noore teadlase haridus kindlasti ei lõpe, küll aga muutub mõistete sisu. Teadlane astub maastikule, kus hariduse ülesehitus on tervikuna teisenenud. Nagu Anu Raud samal konverentsil kenasti väljendas, ei ole sellel astmel enam õpetajaid klassikalises mõttes. Täies tööjõus teadlase omaaegsed õpetajad on enamasti juba teispoolsuses, õpetamas ideaalseid õpilasi ideaalsetes koolides. Temal ei ole enam õpetajaid ja üldjuhul isegi mentoreid kuskilt võtta.

See on hetk, mil inimene peab vaatama mitte enam õpetajate poole, vaid maailmas ringi. Ta peab ise otsustama, mida õppida, ning ise endale asjad selgeks tegema. Selle päris keeruka olukorra nahka on läinud paljud lootustandvad ajud. See on koht, kus hakkab ilmnema teaduste akadeemiate roll teadusalal antavas elukestvas õppes, kui nii tohib üldse väljenduda astmete kohta, kus ei ole enam õpetajaid ega õppureid klassikalises mõttes.

Proovikive on nendel astmetel palju, alustades sellest, et ükski teadlane ei ela sõltumata maailmast ja selle funktsioneerimisest. Igasse teadlasse on panustatud väga palju aega ja vahendeid. On täiesti loomulik, et ühiskond - ka isikustamata moel - tahab sellest investeeringust kasu saada; või vähemalt mingil moel tagasi oodata seda kapitali, mida on teadlase arengusse paigutatud. Kui tulemit ei sünni, ei ole ju ratsionaalselt toimivas ühiskonnas mingit jumet teadusesse investeerida.

Seetõttu on ääretult oluline, et arvestatav osa teadlastest leiaks adekvaatse suhte ühiskonnaga. Muidugi ei pea selleks olema pidevalt nähtaval või kogu aeg poodiumilt rääkima. Teaduse populariseerijad ja advokaadid on pigem sõnumitoojad. Suhestumine käib teistmoodi. Üks võimalus on transformeerida oma oskused ja kogemused kergesti mõõdetavateks väärtusteks ettevõtluse kaudu. Sellist (sotsiaalset) panustamist tuleb üldjuhul eraldi õppida.
Teadus kolme minutiga
Akadeemia on võtnud oma südameasjaks luua uus traditsioon, ideaalis isegi uus normaalsus. Selle sisuks on õpetada noori teadlasi - neid, kes on kas värskelt doktorikraadi kaitsnud või kaitsmas -, kuidas kolme minutiga oma teadus ära rääkida. Mitte lihtsalt maha lugeda või etelda, vaid nõnda, et sõnum, kui põnevad ja vajalikud on teada saadud asjad, jõuaks ühiskonnani. Teeme seda juba paar aastat nn kolme minuti loengute konkursi vormis. Parimad neist loengutest jõuavad klippidena Eesti Televisiooni ekraanile ning ülevaatesaade on loodetavasti eetris just jõulude eel.

Võistlusmomendi ja võidurõõmu taustal on aga kordades tähtsam sõnastamis- ja esinemisoskuse õppimine ja harjutamine osalemise kaudu. Professionaalide käe all on selliste oskuste areng üllatavalt kiire. Kui meie parimad noored teadlased süstemaatiliselt omandavad sellised oskused, siis teised joonduvad nende järgi. Nõnda loodud head tavad levivad loodetavasti kogu teadusmaastikule.
Noorteadlaste hääl kuuldavaks
Teaduskraadi kaitsmise kaudu akadeemilisse maailma sisenenud noor inimene, isegi kui ta on omandanud perfektse esinemisoskuse, on aga mingis mõttes peaaegu kuuldamatu. Kuni tal on juhendaja, räägib juhendaja suurelt jaolt tema eest ja tema muredest. Edasi on tükk tühja maad, mil ta võitleb oma koha eest päikese all. Vaid veidi utreerides: selle aja vältel peab ta tegutsema ja rääkima nõnda, et vanemad kolleegid teda kampa võtaksid (ehk teadusgrandi täitjana arvestaksid). Alles siis, kui teadlane saab ükskord vanemteaduriks või professoriks ja ise raha võidab, muutub tema hääl jälle kuuldavaks.

Teisisõnu, kümme kuni viisteist aastat ajast, mil ta alustab oma tööd, kuni korralikule ametikohale valimiseni, on tal väga vähe võimalusi oma muresid jagada, ideid ellu viia ja visioone kontrollida. Ometi on see kriitiline aeg, mil kujuneb välja tema suhe ühiskonnaga. See on aeg, mil oleks hea, et noored inimesed õpiksid üksteiselt ja muust maailmast. See on intensiivne eneseharimise aeg, mille jaoks ei ole veel sobivat formaati, aga mis kindlasti ootab sisuga täitmist.

Ühe võimalusena seda sisustada püüame käima tõmmata noorte teadlaste akadeemiat. Mitte selleks, et noortele pagunid peale panna, ja ka mitte selleks, et nende elu raskemaks teha. Ennekõike, et nad vaataksid ringi endi ümber, leiaksid vahel mõne minuti aega oma niigi kiires päevakavas suhestumaks ühiskonnaga ja saaksid aru, et ühiskonnal on nende suhtes ootused.
Teadusnõustajaks kasvamine
Üks uus haridusaste, mida Eestis veel ei tunta, on seotud sellega, et tarkade otsuste tegemiseks poliitikas ja valitsuses on vaja häid teadmisi. Teadmised iseenesest on tohutult fragmenteerunud. Põhjus lihtne: teadmiste hulk kasvab eksponentsiaalselt, aga meie õppimisvõime parimal juhul lineaarselt. Selle tagajärjel on riigiisadel ja -emadel peaaegu võimatu rakendada teaduspõhist (teisisõnu, adekvaatset) otsustamisviisi seni, kuni neil pole tarka meest taskus ehk käeulatuses inimest, kes oleks suuteline nendele ette laotama parima võimaliku teadmise arutuse all oleva teema kohta.

Neid inimesi hüütakse teadusnõustajateks. Nende koolitamine ja harimine on teaduste akadeemia praegune ülesanne. Nad peaksid olema juba kogenud teadlased, sest muidu ei suuda nad mõista teaduses toimuvat. Nad peavad omandama ka poliitiliste otsuste tegemise metoodika. Mitte sellepärast et nemad otsuseid teeks, vaid mõistmaks, et teaduse antud sisend on ainult üks osa otsuste tegemisel kasutatavast materjalist. Selle kõrval on väärtused, sotsiaalsed võimalused, raha, (poliitiline) teostatavus ja palju muudki. Kui me selle lünga hariduses või õppeprotsessis täidame, siis ei pruugi see toota nähtavat või kiiret tulu. Kokkuhoid ja kasu on mujal: väga kulukate valeotsuste ärahoidmine juba eos.
Eesti Kultuuri Koja konverentsil 3. XI 2016 arutlusringis esitatud mõtete alusel. Autor tänab Ebe Pilti materjali struktureerimise ja mitme hea mõtte soovitamise eest.
1 Thilo Sarrazin, Saksamaa käib maha. Ohtlik mäng oma riigiga. Hea Lugu 2013.

2 Tõlkinud Anne Burghardt, Kirik ja Teoloogia, 25. XI 2016.

# data[].attributes.attachment_link.description
ehk Õppimine ilma õpetajata TARMO SOOMERE Mõned aastad tagasi Saksamaal ja meilgi laineid löönud Thilo Sarrazini raamatus „Saksamaa käib maha" 1 saab kristallselgeks hariduse fundamentaalne roll ühiskonna püsimajäämises meile harjumuspärasel moel ja enamasti ka meeldivas võtmes. Tema meelest on hea hariduse omandamise vältimatuks eelduseks lugemisoskus ja rehkendamise ehk matemaatika tundmine.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 2

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tallinna Südalinna kooli eesti keele ja kirjanduse õpetaja Edith Asveit alustas õpetajatööd Tartu ülikooli viimasel kursusel õppides. Oma endises koolis, Pirita majandusgümnaasiumis töötas ta kokku 30 aastat: alguses õpetajana, seejärel õppealajuhatajana, lõpuks 20 aastat direktorina, ja andis kogu aeg ka tunde. Mullu pälvis 38-aastase staažiga õpetaja Tallinna aasta aineõpetaja tiitli.
Kas eesti keel ja kirjandus kuuluvad õpilaste lemmiktundide hulka?
Arvan, et mitte. Eesti keel ja kirjandus on rasked ained ja ma ei ole leebe õpetaja, pigem range, järjekindel, nõudlik. Samas olen aru saanud, et õpilastele see sobib, sest nad on mu kaks aastat järjest parimaks aineõpetajaks valinud. Ja põhjendanud seda nii, et minu tundides on töörahu ja terve tunni vältel tehakse tööd. Loomulikult on meil tunnis vahel ka väga lõbus, samas ei saa õppimine minu arvates olla ainult lust ja lillepidu, vaid nõuab vaimset pingutust. Kes kooli ajal pingutama ei õpi, ei suuda seda ka täiskasvanuna.
Hea emakeeleoskus on ju aluseks ka teiste ainete õppimisel.
Seda küll, aga minu meelest ei saa keelt võtta lihtsalt kui abi- või töövahendit. Keel on vaimsus. Püüangi õpilasteni viia arusaama, et inimene on inimene seepärast, et tal on keel.
Kui hästi nad sellest aru saavad?
Ühed saavad, teised mitte, teismeliseiga ongi vastuoluline aeg. See, mida keegi koolist võtta oskas, selgub tihtipeale mitte põhikooli, vaid alles gümnaasiumi lõpuks. Annan endale aru, et paratamatult ei ole minu võimuses kõiki haarata. Piisab, kui ma mõne noore suudan rohkem mõtlema ja tegutsema panna.
Kas eesti keele tunde on tunniplaanis piisavalt?
Õpetan viiendast üheksandani kõigis klassides, gümnaasiumiosa suleti koolis kaks aastat tagasi. Viiendas-kuuendas klassis on tunde piisavalt, seitsmendast üheksandani, kus me õpime eri liiki tekste ja tekstistiile tundma ning tuleb palju ka ise kirjutada, võiks neid rohkem olla. Siis jääks aega ka korrata, kinnistada, harjutada. Saan aru, et asju, mida tuleb õpetada, on palju ja lapsi ei saa üle koormata. Et rohkem jõuda, peab õpetaja kasutama tundi asjalikult. Olen Käisi üldõpetuse patrioot ning leian, et paljusid teemasid saab omavahel ühitada.
Kas seegi, et eesti keele klassis on lauad kahekaupa kokku lükatud ja õppetöö toimub neljastes gruppides, aitab õppimisele kaasa?
Arvan, et kui õpilased saavad omavahel nõu pidada, arutada ning üksteisele asju selgitada, õpivad sellest kõik. Seepärast olengi need neljased grupid moodustanud nii, et seal oleks nõrgemaid ja tugevamaid õpilasi. Mulle on rühmatöö alati meeldinud, olen seda rakendanud viimased kakskümmend aastat. Aga impulsi klassis lauad just niiviisi ümber tõsta sain ühel koolitusel.
Mis õpilastele grammatikas kõige rohkem raskusi valmistab?
Kõige raskem on see, mis tuleb ära õppida ja meelde jätta. Üks suur valukoht on kokku- ja lahkukirjutamine. Teine on kirjavahemärgid, sest ei tajuta lauseehitust. Lihtne on öelda, milliste sidesõnade ette kunagi koma ei tohi panna, ja siis nad ei pane seda kunagi, kuigi paljudel juhtudel tuleb seda teha. Tahan, et nad aru saaksid, kuidas lause on üles ehitatud ning millistest mõttelistest ja grammatilistest ühikutest see koosneb. Nõrgematel õpilastel võtab isikulisest ja umbisikulisest tegumoest arusaamine aega, varasemast rohkem tuleb selgitada ka sõnade tähendust. Viienda klassiga õppisime käänamist ja esimene hindeline töö läks päris kehvasti. Üllatav oli, et ei osatud käänata nime Jaak. Pool klassi kirjutas, et Jaakil oli nohu, mitte Jaagul oli nohu. Ilmselgelt assotsieerus see neil nimega Jack. Samas, kõiki asju ei peagi pähe õppima. Õigekeelsussõnastikud on meil klassis kogu aeg riiulil, olen öelnud, et kui keegi milleski kahtleb, mingu vaadaku kohe järele. Paraku üheksanda klassi lõpueksamil ÕS-i kasutada ei tohi.
Kui palju on õpilasi, kelle kodukeel ei ole eesti keel, ja kuidas nad hakkama saavad?
See on kooliti erinev, aga arvan, et neid on keskmiselt viiendik. Õpilased, keda kodus toetatakse, tulevad kenasti toime. Aga kui laps räägib vanemate ja sõpradega vene keeles ja suhtleb eesti keeles ainult koolis, läheb tal raskeks. Üha rohkem tuleb kooli ka mitmesuguste keelepuuetega lapsi. Õpilasele, kes teeb küll kirjutamisel tohutult vigu, aga kirjutab sisukalt, tulebki panna eraldi hinne sisu ja grammatika eest. Kõige keerulisem on lastega, kellel on keelehäirele lisaks mõtlemishäire ja kelle loodud tekst on selline, et on võimatu aru saada, millest jutt käib. Selliste õpilaste aitamine nõuab eriteadmisi. Olen mõelnud, et riik kulutab sageli raha igasuguste imelike asjade peale, samas kui koolides napib tugipersonali - abiõpetajaid, logopeede, sotsiaalpedagooge. Rajaleidja või ükskõik milline muu keskus seda ei kompenseeri. Spetsialiste on vaja koolis kohapeal. Meie kooli väga hea logopeed kolis Tartusse. Aasta aega ei leidnud me tema asemele kedagi ja nüüd töötab logopeed osalise tööajaga. Ta püüab aidata algklassilapsi, aga keskastme õpilaste jaoks aega ei jää.
Ehk peaks eesti keelt nagu võõrkeeltki rühmades õpetama.
Leian, et selline võimalus peaks olema, aga koolidel ei jätku selleks raha. Ehkki seadusega on õpilaste piirarv klassis 24, lubatakse Tallinnas ja teistes suuremates linnades teha ka suuremaid klasse. 30 õpilasega klassis olekski õigem õpetada mitte ainult võõrkeelt, vaid ka eesti keelt kahes rühmas. Näiteks seitsmendas klassis, kellele ma olen ka klassijuhataja ja kus on 29 last, õpetangi juhtkonnaga kokkuleppel eesti keelt kahes rühmas. Ühes on nõrgema, teises tugevama keeletasemega õpilased, keda tulebki erinevalt õpetada.
Kas õpilaste väljendusoskusega saab rahule jääda?
Arutleva kirjandi kirjutamist tuleb palju harjutada, kirjutama saabki õppida ainult kirjutades. Pealiskaudsust on palju, sügavuti minekut vähevõitu. Kõige kurvem on, kui õpilasel ei olegi mõtteid. Kui annan teema ja ta kirjeldab mulle nähtud animafilmi või arvutimängu, näitab see, et tal pole fantaasiat ega ka oskust oma seisukohti väljendada.
Arvata võib, et selles on oma osa ka vähesel lugemusel. Kui palju õpilased loevad?
Olen seadnud eesmärgiks, et kuu jooksul peab igaüks läbi lugema ühe raamatu. Püüan neile kogu aeg huvitavaid raamatuid otsida ja soovitada, ma ei piirdu üksnes sellega, mis õppekavas kirjas, vaid pakun omalt poolt välja mingi valiku. Ma ei anna õpilasele kunagi raamatut, mida ma pole ise lugenud. Viiendas klassis käsitleme rohkem Eesti muistendeid ja kangelaslugusid, kuuendas tutvume ka teiste rahvaste lugudega, mille kaudu püüan neid viia kultuurimaailma. Ei saa loota, et kõigist suured raamatuhuvilised saavad. Ka kõik täiskasvanud ei loe raamatuid. See ei saagi olla inimese hindamise alus, kas ta loeb raamatuid või ei loe. Ta võib mõnel muul alal olulisi asju korda saata, inimesed on erinevad. Aga kui olen suutnud õpilasele aasta jooksul kas või ühe sellise raamatu leida, mis on talle põnevust pakkunud ja mille lugemisest on tal hea meel, olen rahul. Kindlasti on vaja kirjanduse kaudu ka probleemidest rääkida. Üheksanda klassiga näiteks oleme lugenud Katrin Reimuse „Haldjatantsu" ja selle põhjal arutlenud, mida tunneb laps, kelle ema on alkohoolik, ja kuidas teda saaks aidata. Või Diana Leesalu raamatut „Mängult on päriselt", mis kõneleb samuti laste muredest väga tõsiselt.
Kas lapsed loevad ka Oskar Lutsu „Kevadet"?
Minu kogemus näitab, et praeguse aja lapsed seda lugeda ei suuda, sest Luts kasutab sellised sõnu ja mõisteid, mida enam olemas pole. Samamoodi ei saa nad aru Jaan Rannapi „Agu Sihvka lugudest". „Kevade" ja teiste selliste raamatute puhul on õigem vaadata filmi. Filme vaatame päris palju, samuti lavastame raamatutest katkendeid. Viienda klassiga teeme praegu „Nukitsameest", kaheksandaga on teatriprojekt Kitzbergi „Libahundiga" seoses. Üheksandikega olen igal aastal vaadanud „Nipernaadit", mille abil on võimalik õpilastele kogu eesti kirjanduse kohta palju rääkida. Kuuenda klassiga räägime eesti keele tunnis filmistsenaariumist ja rühmatööna teevad kõik ise lühikese filmi. Selles vanuses lastele pakuvad erilist huvi ulmeteemad.
Kui palju saab emakeeletundides kasutada digiõpet?
Päris palju. Sel õppeaastal oli meil koolis esmakordselt e-õppe päev, kus õpilased said kõigis ainetes ülesanded ja töötasid kodus oma arvutis või kooli arvutiklassis. Neile see meeldis, sest oli teistmoodi ja huvitav. Koolis on ka tahvelarvutite, 3D-printerite ja ratastel toolidega varustatud tulevikuklass, kus saabki teha ebatraditsioonilisi tunde. Ainult e-õpet ma siiski ei poolda. Klassis on tähtis inimestevaheline suhe, väga palju saab noor just õpetaja isiksusest. Õpetajad ei kujuta sageli ette, mis õpilastele meelde jääb ja neid mõjutab. Minu õpilaste seast on sirgunud mitu õpetajat, kes on mulle öelnud, et olen nende otsust õpetajaks saada mõjutanud. Ka mul endal seisis noore õpetajana alustades silme oma eesti keele ja kirjanduse õpetaja Milvi Malm.
Emakeeleõpetajal on koolis peale õpetamise palju muidki kohustusi.
Seda küll. Emakeelenädala korraldamine, esitluste, ettekannete, eeskavade tegemine. Neli korda aastas anname õpilastega välja ajalehte, vabariigi aastapäeva eel toimub kõnevõistlus. Valmistan õpilasi ette kirjandusvõistlusteks-olümpiaadideks ja innustan neid seal osalema. Mul on väga hea meel, et minu õpilane Kirke Kits võitis oma tulnukateemalise looga Rävala klubi jutuvõistlusel esikoha.
Kas eesti keelel ja kirjandusel on teiste õppeainete seas eriline koht?
Eestis kindlasti. Eesti keele ja kirjanduse tunnis saab kõige rohkem rääkida eestlusest ja eestlane olemisest. Kes oskab hinnata oma keelt ja kultuuri, oskab hinnata ka teiste rahvaste omi. Eesti keele tuleviku suhtes olen optimistlik. Arvan, et tänu oma muutumis- ja kohanemisvõimele on eesti keel väga elujõuline.
Kuidas te koolis emakeelepäeva tähistate?
Sel aastal sõidame 4.-9. klassidega, ühtekokku rohkem kui 150 lapsega Tartusse Eesti Rahva Muuseumisse ja tähistame emakeelepäeva seal. Mitu huvitavat ekskursiooni on juba kokku lepitud.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kas eesti keel ja kirjandus on rasked ained?

# data[].attributes.attachment_link.description
Tallinna Südalinna kooli eesti keele ja kirjanduse õpetaja Edith Asveit alustas õpetajatööd Tartu ülikooli viimasel kursusel õppides. Oma endises koolis, Pirita majandusgümnaasiumis töötas ta kokku 30 aastat: alguses õpetajana, seejärel õppealajuhatajana, lõpuks 20 aastat direktorina, ja andis kogu aeg ka tunde. Mullu pälvis 38-aastase staažiga õpetaja Tallinna aasta aineõpetaja tiitli.

# data[].attributes.body
Artikkel nr. 1 autori kirjeldus:
-Ene Pajula on ajakirjanik

Artikkel nr. 2 autori kirjeldus:
-Marju Himma ehkEesti Rahvusringhäälingu teemaportaalide üksuse ERR portaalide peatoimetaja, ajakirjanik ja ajakirjandusõppejõud. Himma vastutab nüüdsest muu hulgas ERRi teadus-, kultuuri- ja meelelahutusportaali ning multimeediameeskonna töö eest.

Artikkel nr. 3 autori kirjeldus:

-Bruno Mölder  on eesti analüütiline vaimufilosoof ja filosoofilise kirjanduse tõlkija.

# data[].attributes.body
Küsimused artikli nr 2 kohta

# data[].attributes.body
Artikkel nr 3 küsimused:

1. Missuguse filosoofia haruga tegeles François Recanati enne analüütilise filosoofia leidmist? Miks just sellega?

2. Kuidas kirjeldab François Recanati analüütilist filosoofiat oma sõnadega?

3. Mis viisil François Recanati analüütilisele filosoofiale sattus?

4. Miks on analüütiline filosoofia François Recanati arvates vähemuses?

5. Kuidas mõistad lauset "Analüütiline filosoofia on kooperatiivne ja kollektiivne ettevõtmine" ?

6. Too välja erinevus analüütilise ja kontinentaalse filosoofia vahel.

7. Kirjelda lühidalt Euroopa analüütilise filosoofia seltsi eesmärki?

8. Mis on need kaks probleemi, milelga François Recanati peamiselt tegeleb?

# data[].attributes.body
Artikkel 3

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BRUNO MÖLDER

Intervjuu François Recanatiga Kuidas jõudsite filosoofia juurde? Kes olid teie õpetajad? François Recanati: Ma olen peamiselt iseõppija. Raamatuid lugedes kujunes mul huvi abstraktse mõtlemise vastu. Ma ei arva, et ülikooli õppejõud mind eriti mõjutasid, kuna käisin ülikoolis kohe pärast 1968. aastat, üliõpilasrevolutsiooni aega. Neil aastatel, kui ma filosoofiat õppisin, ei olnud me väga tõsised. Me mõtlesime hoopis teistele asjadele.
Kas te võtsite sellest ülestõusust osa?
Muidugi! Nii et põhiliselt lugesin ma iseseisvalt, saades sellest erialast maitse suhu, mis hakkas mulle üha enam ja enam meeldima. Tol ajal koolitasin ma ennast kontinentaalseks filosoofiks. Prantsusmaal oli see normaalne, kuna see oligi sisuliselt ainus variant. Analüütilise filosoofia avastasin juhtumisi. Olin Prantsuse psühhoanalüütiku Lacani järgija. Olin tollal tuntud isegi kui tema jünger. Sotsiaalselt oli see väga tulus, kuna Lacan oli väga kuulus ning seda olid ka tema tunnustatud jüngrid.
Kas olite ka tema õpilane?
Õpilane ei ole arvatavasti Lacani puhul õige sõna, sest ta oli rohkem guru kui professor. Mina olin jünger, kusjuures nimekas jünger. Ta palus mul pidada loenguid oma seminaridel ning sellest piisas, et ma sain pea hetkega kuulsaks, sest neid seminare külastasid sajad inimesed, kaasa arvatud kuulsused. Olles sellega mõned aastad tegelenud, tundsin ma aga frustratsiooni, sest ma ei saanud enam omaenda kirjutistest aru. See on sellises stiilis filosofeerimise probleem. See on nii läbipaistmatu, et sa ei saa ise ka enam aru, mida teed. Kui ma avastasin analüütilise filosoofia, rabas mind tõik, et on võimalik mõista, mida keegi ütleb, kuna see on niivõrd selge. Mind võlus see peaaegu kohe. Mõne kuu jooksul jätsin kontinentaalse filosoofia ja hakkasin analüütiliseks filosoofiks.
Kuidas te analüütilise filosoofia peale sattusite?
Ma olin lacaniaan ning üks lacaniaani ülesandeid on üritada igasuguste vahenditega näidata, et Lacanil on õigus. Tema ideid tuleb näitlikustada, näidates, kuidas nad võivad heita valgust probleemidele ja vaidlustele teistes valdkondades. Ma käsitlesin filosoofilisi autoreid nagu näiteks Descartes Lacani valgusel. Ma nägin, et Lacan oli väga vastu teatavale keelekäsitusele, mida kaitsesid loogilised positivistid. Avastasin, et hariliku keele filosoofid reageerisid samadele seisukohtadele ning püüdsid esitada alternatiive. Arvasin, et oleks huvitav võrrelda nende inimeste vaateid Lacani omadega. Kui ma kirjutasin nende ja Lacani vahelisest seosest ning püüdsin nende vaateid laiendada, selgus mulle, et ma saan aru sellest, mida ma räägin ning suudan mõista ka seda, mida nemad ütlevad ja see muutis äkitselt mu arusaama kogu valdkonnast ning sellest, mida tuleks teha. Sel perioodil ma veel jätkasin selle võrdlusega ning viimaks jätsin Lacani täielikult sinnapaika ning hakkasin seda valdkonda uurima tema enese tõttu.
Te juba mainisite, et filosoofia oli Prantsusmaal valdavalt kontinentaalne. Mis on teie arvates selle põhjuseks?
Seda peaksid tegelikult ütlema ajaloolased. Prantsuse filosoofia on saanud igasuguseid mõjutusi. Näiteks XVIII sajandil oli väga tugev briti mõju - Locke oli äärmiselt tähtis - ning pärast seda sai väga mõjukaks šoti tavamõistuse filosoofia. Pärast seda aga tekkis tohutu saksa filosoofia, saksa idealismi mõju. Minu meelest pole see kunagi lakanud. Prantslaste meelest tähendabki filosoofia Saksamaad. Olulisteks autoriteks on Hegel, Heidegger, Husserl.
Kuid teie oma filosoofid, näiteks Descartes, ei ole enam aktuaalsed?
See peab paika. Descartes'i stiil on palju lähem analüütilisele filosoofiale kui saksa idealistidele. Prantsusmaal on kontinentaalne filosoofia endiselt laialdaselt valdav, ehk isegi rohkem kui teistes maades. Sel võib olla sattumuslikke põhjusi: mõned inimesed, kes oleksid võinud ärgitada muutuse filosoofia tegemise viisis, surid noorelt sõja ajal.

Meil - inimrühmal, mina nende seas, kes otsustasid seisu muuta ja analüütilisele filosoofiale üle minna - ei õnnestunud muuta üldist olukorda. Meil oli õpilasi ning meil oli teatav mõju ning teatud paigus on analüütiline filosoofia hästi esindatud, kuid ta on siiski pisike vähemus. Analüütilist filosoofiat isegi ei õpetata ametlikult ülikoolides. On raske öelda, miks me ei olnud edukamad. Pascal Engel ütleks, et see on nii just sellepärast, et me asusime uurimisinstituutides. Me oleksime võinud olla mõjukamad, kui oleksime olnud ülikooliprofessorid. Ma ei tea, mil määral tal on õigus, sest me õpetame samuti, kuid on tõsi, et me oleme põhiliselt uurijad ja suhtleme palju rahvusvahelisel tasemel.
Kes on parajasti peamised kontinentaalsed staarid Prantsusmaal?
Inimesed kaebavad, et staaride aeg on möödas. See on tõsi. Meil küll on mõned inimesed, kes sarnanevad natuke 60. ja 70. aastate staaridega. Näiteks Alan Badiou, kuid ta ei ole Prantsusmaal eriline staar. Ta on staar põhiliselt Ühendriikides. Muide, nii oli ka Derridaga - ta oli välismaal palju mõjukam kui Prantsusmaal. 1960. aastate gurude mõju on endiselt väga tuntav. Deleuze, Foucault ja Lyotard lähevad inimestele tõeliselt korda.

Mis puutub filosoofiamaastikku, siis Prantsusmaal on filosoofia enamjaolt filosoofia ajalugu. Filosoofia on ajalooline distsipliin, kus uuritakse tekste ega käsitleta otseselt probleeme endid. Filosoofia ajalugu on ülikoolides hästi esindatud. Peale selle on poststrukturalistid, kes on endiselt väga mõjukad. Siis on väike ja aktiivne analüütiliste filosoofide rühm, kes hoiab eraldi. Nad on mõju saavutanud peamiselt läbi teiste distsipliinide nagu näiteks kognitiivteadus.
Need, kes on vaadelnud analüütilise ja kontinentaalse filosoofia eristust lähemalt, on kurtnud, et see ei ole eriti arusaadav. Ühest küljest on eristus geograafiline, kuid teiselt poolt stiililine ja ajalooline. Kas see eristus on teile kasulik?
Olen nõus, et kontinentaalne oli algselt geograafiline mõiste. Inimesed kasutasid geograafilist eristust ajaloolistel põhjustel, kuid enam pole see mõttekas. Paljud on protestinud analüütilise-kontinentaalse eristuse üle, kuna nende meelest puudub sel alus, olgu geograafiline või mingi muu. Ma ei arva, et neil on õigus. Minu meelest on olemas väga tugev ja oluline kontrast kahe filosoofia tüübi vahel, kuid see kontrast ei ole seotud teemade, küsimuste või objektidega. See puudutab rohkem filosoofia tegemise stiili. Kontrast on tegelikult nii suur, et ma eitan, et on olemas midagi, mida me saaksime nimetada „filosoofiaks". Ma pean silmas, et filosoofial puudub olemus. Analüütilise ja kontinentaalse filosoofia mängureeglid on täiesti erinevad. Kontinentaalsed filosoofid või vähemalt need keda mina tean - Prantsuse omad, mis on võib-olla kõige hullem tõug, sest nad on omal kombel väga äärmuslikud - ja analüütilised filosoofid teevad tõepoolest eri asja. Ma ei arva, et tegu oleks sama distsipliiniga ning me ei peaks püüdma üksteisega suhelda.
Üks selle eristuse probleem on ka see, et analüütiline filosoofia ei ole sugugi ühtne. Ka see on väga heterogeenne, ja seda ka stiili osas.
See on tõepoolest heterogeenne. Kuid minu arvates ei ole erinevus stiilis. Mina arvan, et ainult stiili kaudu saabki analüütilist filosoofiat iseloomustada. Leidub näiteid, nagu Wittgenstein, mis valmistavad raskusi. On päris selge, et Wittgensteini stiil ei ole analüütiline. Stiili poolest on ta rohkem kontinentaalfilosoof, kuid ta on tegelikult erand, kuna ta on olnud väga mõjukas.

Analüütiline filosoofia on kooperatiivne ja kollektiivne ettevõtmine. Nad otsivad selgust ning see saavutatakse sisuliselt intersubjektiivse arutelu ja vastastikuse kriitika teel. Kontinentaalsed filosoofid niimoodi ei tööta.
Üks võimalus analüütilise filosoofia eristamiseks on öelda, et leiduvad teatud paradigmaatilised analüütilised filosoofid nagu Russell ja Wittgenstein ning analüütilised filosoofid kuuluvad sellesse ajaloolisse ahelasse. Ei loe mitte stiil, vaid põhjuslik-ajalooline pidevus selle traditsiooniga.
Pidevus on tõepoolest olemas. Inimesed püüavad teha filosoofiat suurte meistrite eeskujul. Kuid leidub mitmesuguseid teemasid ja seisukohad on palju muutunud. See, mis ei muutu, on üldine stiil: endiselt otsitakse selgust, argumenteeritakse seisukohtade poolt, tegeletakse probleemidega, arutletakse teiste seisukohtade üle. See on väga iseloomulik.
Kas teie meelest on kontinentaalsete filosoofide stiili hämarus ja tihkus sihilik?
Jah. Ma räägin Prantsuse filosoofidest. Võib-olla teiste kontinentaalsete filosoofide kohta see ei käi. Nad võtavad filosoofiat kui kirjandusžanri, kui kunstivormi. Kuuekümnendatel rääkisid nad Teooriast ning võtsid seda kunstivormina. Mis puutub kunsti, siis selle puhul on mitme tõlgendustaseme olemasolu kvaliteedimärgiks, see ei tohiks olla liiga läbipaistev. Kuid mis puutub analüütilisse filosoofiasse, siis on lugu vastupidine - tuleb olla nii selge kui võimalik ning õige tõlgendus tuleb esile tuua. Kontinentaalsed filosoofid soovivad olla sügavad selles mõttes, et nad taotlevad teatavat läbipaistmatust. Nad püüavad teha nii, et nende öeldule oleks raske anda ühte õiget tõlgendust.
Te olite Euroopa analüütilise filosoofia seltsi esimene president varastel üheksakümnendatel. Milline oli selle seltsi eesmärk ning kas ta on teie arvates selle saavutanud?
Selts loodi 1990. aastal ning üheks liikumapanevaks jõuks oli Kevin Mulligan. Eesmärk oli järgmine: kontinentaalses Euroopas - Saksamaal, Itaalias, Hispaanias ning paljudes teistes maades oli analüütilisi filosoofe, kuid nad ei tundnud üksteist. Nad olid kõik väga isoleeritud - neil oli kontakte analüütiliste filosoofidega USAs või Ühendkuningriigis, kuid nad ei tundnud üksteist isegi siis, kui nad tegelesid täpselt sama asjaga. Euroopa seltsi mõtteks oli seega lasta kõigil neil inimestel, kes olid oma koduriigis vähemuses, kokku saada ning üksteisega suhelda, luua laiem kogukond Euroopa tasandil. Järgnevatel aastatel loodi analüütilise filosoofia seltsid mitmetes riikides. Ma leian, et Euroopa selts ei ole enam nii oluline, kuna enamjaolt toimub kõik rahvuslikes seltsides ning inimesed tunnevad nüüd üksteist Euroopa tasandil niikuinii.
Milliseid filosoofilisi probleeme olete oma karjääri jooksul püüdnud põhiliselt lahendada?
Olen tegelenud kahe peamise teemaga. Üks puudutab keelt ning keskendub konteksti rollile tähendusloomes. Keelt on käsitletud kahel põhilisel viisil: kui reeglite formaalset süsteemi, mis võimaldab tähendust kodeerida, ning kui tegevust, eluvormi ja interaktsiooni. Ma olen püüdnud neid kaht lähenemist võrrelda, lahendada probleeme, heites valgust ühele vaatele teise abil.

Teine ja ehk olulisem suundumus minu mõtlemises on vaimne indeksilisus. See on arusaam, et see viis, kuidas mõtleme objektidest, sõltub väga palju meie vaatevinklist. Mõlemas valdkonnas on mu arutlus keskendatud sellele, mis võimaldab mõttel ja keelel maailma esitada. Ma arendan ideed, mille võib leida Ameerika filosoofilt Peirce'lt, et tänu teatud kontekstuaalsetele suhetele objektidega oleme võimelised nendest mõtlema.
Keelefilosoofilised küsimused on muutunud äärmiselt erialaseks ja abstraktseks. Kas neil on ka laiem tähtsus kultuurile, teadusele ja ühiskonnale?
Üldjoontes on tõsi, et analüütilised filosoofid tegelevad palju vähem üldiste ühiskondlike küsimustega kui kontinentaalsed filosoofid. Mõistagi on keelefilosoofide tööd äärmiselt olulised teadusele, eriti keeleteadusele, mis on rajatud ideedele, mille algselt esitasid filosoofid.

Keelefilosoofia võib pakkuda ka ühiskonda huvitavaid rakendusi. Näiteks toimuvad paljudes riikides vaidlused samasooliste abielu üle. Mitmel keelefilosoofil on palutud vastata sellistele küsimustele nagu „kas abielu on definitsiooni järgi midagi sellist, mis hõlmab meest ja naist?" See on sõna „abielu" tähenduse mõisteanalüüs. Paljudel juhtudel on filosoofe palutud isegi kohtusaali nendes vaidlustes osalema.

# data[].attributes.attachment_link.title
Analüütiline ja kontinentaalne filosoofia pole sama distsipliin

# data[].attributes.attachment_link.description
Intervjuu François Recanatiga Kuidas jõudsite filosoofia juurde? Kes olid teie õpetajad? François Recanati: Ma olen peamiselt iseõppija. Raamatuid lugedes kujunes mul huvi abstraktse mõtlemise vastu. Ma ei arva, et ülikooli õppejõud mind eriti mõjutasid, kuna käisin ülikoolis kohe pärast 1968. aastat, üliõpilasrevolutsiooni aega. Neil aastatel, kui ma filosoofiat õppisin, ei olnud me väga tõsised.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 3
https://et.wikipedia.org/wiki/Mart_Noorma

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tartu Ülikooli füüsik Mart Noorma on mees, kes unistab suurelt ja julgelt. Tema eestvedamisel lendab kosmosesse meie esimene tudengisatelliit ESTCube-1, et katsetada elektrilist päikesepurje ja arendada Eestile võimalusi eduka kõrgtehnoloogilise majanduse loomiseks.

Aktiivne teaduse populariseerija näeb elu, Universumit, maailma ja inimest selles kõiges avaralt, tema põhimõtted inimestevaheliseks läbisaamiseks ja õnnelikuks eluks on muljetavaldavad.

Rõhutad oma sõnavõttudes alati unistamise olulisust - miks?

Lapsepõlves olid mul muidugi suured unistused! Unistused muutuvad ajas ning neid tuleb ka kogu aeg natukene toita - sul peab pidevalt olema tunne, et seda on võimalik saavutada.

Mõte, et Eestis võiks kosmoselaevu ehitada ja kosmosetehnoloogiat arendada on kogu aeg olnud veidi ulmeline. Aga siis jõudsin ma oma eluga nii kaugele, et järsku tundus, et tegelikult ongi kõik võimalik. Me saame Eestis kõike teha - kui ainult me piisavalt pingutame. Arvan, et olengi ühe oma lapsepõlveunistuse välja kaevanud ja nüüd pingutame selle kallal kogu oma töörühmaga, kelle liikmetel on tõenäoliselt sarnased unistused olnud.

Kuid ega kosmoseteema pole ainukene, unistusi on palju - näiteks, et Eestil läheks hästi ja meie noored oleks edukad - see on täpselt samamoodi eneseteostus ja unistus. Minu jaoks on väga tähtis see, et õppejõu töö Tartu Ülikoolis aitab Eesti uuel põlvkonnal olla järjest edukam kui eelmine.

Kui sa peaksid end kuidagi oletatavale kosmilisele mõistusele defineerima, siis kuidas sa end selles suures kosmoses näed? Kes sa oled, kuhu sa tüürid?

Kui see kosmiline mõistus nüüd inimkonnast üldse midagi ei tea, siis ma ütleksin talle, et looduslike protsesside käigus on tekkinud nii siin kui seal Universumis mõistusega elu. Ja ma ei arva sugugi, et me oleme kuidagi erakordsed - olen täiesti kindel, et seda on juhtunud paljudes kohtades erinevatel aegadel üle kogu meie Universumi.

Ja siis tuleks kindlasti lisada, et me oleme selline mõistusega elu, kellel on suured ambitsioonid ja kes tahaks lisaks meile antud looduslikele ülesannetele - süüa ja paljuneda - omada palju suuremaid eesmärke: näiteks teha oma elu hästi mõnusaks kogu Universumi laiuses, lennata teistele planeetidele ja elada õnnelikku elu, meie ja meie järeltulijad, ajast aega, kogu tuleviku. Arvan, et me oleme täpselt sellised, nagu me ise oma saatust kujundame.

Nii et sa ei välista maavälist mõistuslikku elu?

Meie teaduse praeguse taseme juures on maavälise elu olemasolu tõestamine väga raske. See oleks puhas juhus kui meieni jõuaks näiteks mingi televisiooniülekanne kuskilt teiselt planeedilt, mida me oma tagasihoidliku tehnikaga suudaks vastu võtta. Kui me lööme kokku numbrid kui palju on Universumis planeete ja tähesüsteeme, kus tingimused on sarnased meie omale ja kus teoreetiliselt täpselt samasuguste protsesside tulemusena oleks võinud elu tekkida, siis oleks puhtalt statistika alusel imelik arvata, et me oleme kuidagi erakordsed ja mitte kuskil mujal midagi sellist ei ole toimunud.

Milline on kosmose vaimne tähendus Sinu jaoks?

Kosmos on lõputult suur. Kosmos on inimkonna jaoks ennekõike suur väljakutse. Senikaua kuni me oleme veel nii pisikesed ja väetid ning oma arengu algstaadiumis, kus meie teadus ei suuda kosmilisi protsesse mõista, seome me selle ehk ennekõike religiooniga. Varem nähti seda näiteks nii, et meil on taevakuppel, kust siis tähtede kaudu paradiisi valgus Maa peale paistab.

Kuid teaduse arenguga tulid sellised inimesed nagu Kopernikus, Galilei, Eesti teadlastest Struve (kes ühena esimestest mõõtis tähe kauguse meie päikesesüsteemist), Ernst Öpik (kes esimesena mõõtis kui kaugel on teised galaktikad meie galaktikast) - need ja teised teadlased on järjest avardanud meie arusaamist kosmosest.

Nii ei olegi kosmos meie jaoks enam müstiline tundmatu, vaid põnev uurimisobjekt, mille kohta me teame küll endiselt vähe, aga tänu reaalteadlaste tööle õpime seda iga päevaga paremini tundma.

Palju räägitakse sise- ja väliskosmosest. Kuidas sina seda süsteemi näed?

Meil on üks loodus, kus kehtivad loodusseadused - ja teadus on põhimõtteliselt võimeline kõik nähtused ära seletama, ükskõik, kas need toimuvad meie sees, meie mõtetes, meie teadvuses või Universumis, teistes galaktikates. Ainult et - kas just nüüd ja praegu? Kas meil on praegu piisav teaduslik aparatuur, vajalikud seadmed, vajalikud arusaamised looduse põhimõtetest, et me praegu suudaksime neid kõiki selgitada? On täiesti selge, et ei ole. Praegu me teame looduse seaduspärasid täiesti tühisel määral. Teadlaste töö on püüda teaduslikku aparatuuri ja meie teadmiste pagasit suurendada, et me järjest rohkem looduse keerukust mõistaksime.

Ja kui me hakkame nüüd seda teadmiste piiri järjest nihutama, siis see on raske töö. Siin on kahte sorti inimesi - teadlased, kes samm-sammult läbi tõsise töö neid piire nihutavad ja kahjuks ka teised, kes fantaseerivad ilma tõestusteta erinevatel teemadel ja esitavad fantaasiaid kui teaduslikku uuringut. Ka üleloomulikena tunduvate küsimustega tegelemisel - näiteks paralleeluniversumid ja meie Universumi saatus - on oluline, et tehakse tööd nende teemade mõistmise suunas ning ühel päeval suudavad teadlased seda kõike ka seletada või ümber lükata. Nagu ESTCube'i projekt, mis algul tundus täielik science fiction, aga samm-sammult saab sellest reaalsus.

Kas üleloomulikke nähtusi saab üldse teaduslike meetoditega tõestada?

Jah, kindlasti saab teaduslikult tõestada või ümber lükata - aga kas just olemasolevate meetoditega. Kujutame ette, et me oleks oma mobiiltelefoniga 200 aastat ajaloos tagasi, kui elektromagnetlaineid veel ei tuntud - kas mõni tolleaegne teadlane oleks suutnud ära tõestada, kuidas ma distantsilt sidet pean? See oleks olnud võimatu. Aga kas see teadlane oleks saanud väita, et teaduslikult ei ole võimalik tõestada mobiiltelefoni olemasolu? Lihtsalt tema hetke aparatuur ei võimaldanud seda, elu aga arenes edasi ning mingil momendil muutuski see võimalikuks. Arvan, et täpselt samamoodi on kõikide üleloomulike asjadega - see, et me praegu neid ei näe ega suuda tõestada (ehk näeme mingeid indikaatoreid või tagajärgi), ei tähenda, et neid ei ole. Mingil momendil teadus selgitab kindlasti kõnealuse nähtuse ära. Või siis tõestab, et seda nähtust ei ole olemas.

Uurida aga on lõputult! Teadlane on inimene, kelle rahvas on palganud maksumaksja raha eest tegema midagi rakenduslikku või avardama inimkonna teadmist maailmast - et järjest rohkem üleloomulikke asju muutuks selgitatud asjadeks. Kui palju rahvas paigutab oma ressurssi teadusesse ja kui head need teadlased on - sellest sõltub, kui kiiresti need üleloomulikud asjad muutuvad loomulikult seletatud asjadeks.

Inimesed peaksid mõtlema, et kas ikkagi on mõtet kulutada sadu miljardeid dollari aastas sõja peale nagu näiteks Ameerika? Ehk siis - kas meie ressurss kulub omavahelise nääklemise ja igapäevajamade peale või paneme märkimisväärse osa sellest rahast hoopis sinna, mis aitab meid tegelikult arengus suuri samme edasi hüpata. Inimkonna ajalugu vaadeldes arvan, et kui inimesed ei oleks omavahel sõdinud ja oleks oma ressursse efektiivselt kasutanud ning intensiivne areng oleks alanud näiteks Rooma asutamisest peale, siis oleks meil juba Kristuse sünni ajaks olnud mobiiltelefonid-internetid ja praegu lendaks me teistes galaktikates.

Väga paljud nendest tehnoloogiatest, mida me tänapäeval kasutame, on tulnud just tänu sõjatööstusele, kaasa arvatud internet?

Jah, muidugi. Aga see ei ole kõige efektiivsem võimalus. See tuleb sellest, et inimesed mõtlevad ainult tänasesse päeva, mitte tulevikku. Teadus on teema, kuhu me investeerime praegu, aga tulemused tulevad võib-olla kümne, kahekümne, ehk isegi pikema aja pärast, kuni lõpuks jõutakse vajalike leiutisteni. Teadusesse pannakse tõsiselt palju ressursse siis kui meid varitseb mingi oht - siis on meil ettekääne või põhjus, mis tõmbab meid sellest igapäeva-rabelemisest välja ja paneb investeerima nende probleemide lahendamisesse ehk siis teaduse tegemisse. Sellepärast jääbki mulje, et kui sõjatehnoloogiat ei oleks, siis uusi tehnoloogiaid ei tuleks. Tegelikult oleks nad võinud tulla niikuinii, ainult et kriis ja sõjad on sundinud inimesi teadusesse investeerima.

Kes või mis on olnud Sinu õpetajad, suunajad, kujundajad?

Mind on kindlasti mõjutanud paljud inimesed, raamatud, filmid ja muud kogemused. Neid on muidugi liiga palju, et kõiki üles lugema hakata, sest olen ju ikkagi peaaegu nelikümmend aastat otsivat elu elanud. Õnnelik lapsepõlv toredas kodus oli kui vundament edasisele arengule. Igast edasisest kogemusest olen midagi õppinud ning sünteesinud sellest oma isiklikku maailmapildi, millest väikest osa ka R2 saates "Hallo, Kosmos!" kõigiga jagasin.

Mõned säravamad inimesed, ilma kelleta ma ilmselt poleks praegu see, kes ma olen, võin ka üles lugeda: minu vanemad, mõned sõbrad, esimene ülemus, minu koori dirigent, mõned õppejõud Tartu Ülikoolist, minu doktoritöö juhendaja Soomest, minu sõber Bob Ameerikast, ning, nagu säravad tähed minu elujoonel, kõik need vähesed tüdrukud, keda ma oma elus armastanud olen. Kuid see otsimise ja leidmise teekond läheb edasi kuni surmani ning iga päev pakub uusi ootamatusi - näiteks alles hiljuti avas üks medicine woman minu jaoks senitundmatu pilditeraapia hüpnootilist väge.

Mis Sa arvad teaduse ja religiooni lõimumisest? Jumalast?

Olen enda jaoks religiooni küsimuse piisavalt selgeks mõelnud. Kooliajal meeldis mulle väga religiooni teemadel väidelda - püüdsin näiteks Jehoova tunnistajatele näidata, et jumalat ei ole ju tegelikult olemas. Nüüd sellele perioodile tagasi vaadates leian, et olin äärmiselt rumal. Mitte sellepärast, et ma jumala olemasolust midagi rohkem arvaks kui tol korral, aga mul on tunne, et õnneliku elu võti inimese jaoks on see, kui inimene suudab mõista, mis tema ümber toimub. Ta suudab mõista, miks teised inimesed käituvad nii nagu nad käituvad ja selle mõistmise pealt suudab inimene andestada teistele nende nõrkused ning ka selle, kui teised ei käitu kogu aeg nii hästi nagu nad võiksid. See on ju Piibliski kenasti kirja pandud, et kui sind lüüakse ühele põsele, keera teine põsk ette. Olen oma elus näinud, et see on tohutult hea käitumismeetod just iseenda õnne saavutamiseks, sest kui me oleme vihased kellegi peale, pole teisel poolel sellest tegelikult ju ei sooja ega külma. See viha sööb meid endid seestpoolt. Ja mul on tunne, et inimene võib olla õnnelik, saavutada nirvaana mõistmise ja andestamise baasil.

Kui me mõtleme enda jaoks elu toimimispõhimõtted selgeks, kui me mõistame teisi ja andestame neile, siis me võime elada õnnelikku elu viisil, et me ei satu stressi ega paanikasse iga väiksema asja pärast. Me suudame näiteks mõista kui meie lähedased surevad - saame aru, et see on loomulik protsess. Mõistame kui oluline on veeta oma armsate inimestega piisavalt kvaliteetaega, nii palju kui vähegi võimalik, kogu elu. Ja kui nad siis meie hulgast lahkuvad, oskame kurvastamise asemel tunda rõõmu selle koos hästi elatud aja üle. Ja sellest piisab, et olla õnnelik.

Paljud inimesed ei suuda enda jaoks maailma niimoodi lahti mõtestada ja siis on ju väga tore võtta appi jumal, kes valvab meie järgi - me ei pea ise sellega vaeva nägema, et enda jaoks maailm lahti seletada, vaid keegi jumal teeb seda meie eest - tema teab, kuidas asjad käivad ja hoolitseb meie eest. Ma ei püüa enam kunagi ühtegi usklikku ümber veenda. Kui neil on vaja enda jaoks jumalat selleks, et õnnelikult elada, siis kõige rumalam ja kuritegelikum minust oleks püüda nende usku ümber veenda. Ma arvan, et jumal on lihtsalt tehniline vahend, mida paljudel inimestel on vaja selleks, et õnnelikult elada.

Hoopis iseküsimus on see, et kas tegelikult on mingisugune suurem jõud, mis juhib kogu Universumi tegevust ja on siia Maa peale inimkonna tekitanud, nii-öelda koodnimega Jumal, mis vastab ükskõik millises religioonis sellele kõrgemale seletamatule võimukandjale. Ma arvan, et midagi sellist ei ole ega pole ka vaja. Kui see miski on, siis on see loodus ise ja loodusseadused, mis juhivad kogu meie elu. Aga jällegi tuleb lihtsalt nentida, et teaduse praeguse taseme juures ei oska me selle kohta midagi muud öelda.

Üks suurimaid ja ambitsioonikamaid projekte, mis sul praegu käsil, on elektriline päikesepuri ja tudengisatelliit. Millega täpselt tegu?

Eesti tudengisatelliidi projekt, mille eesmärgiks on hetkel veel täiesti ulmelise elektrilise päikesepurje tehnoloogia testimine, ongi üks hea näide, kuidas päris suur seltskond (nelja aasta jooksul on projektis osalenud juba juba sadakond tudengit) arendab koos tehnoloogiat, mis on senikaua ulmeline, kuni me ta ära teeme. Me usume, et oleme võimelised tegema asju, mida teised ei ole veel teinud. Ja kui see meil õnnestub, siis võibki öelda, et me oleme astunud suure sammu suunas, et füüsiliselt päikesesüsteem inimkonna valdusesse võtta. On täiesti võimalik, et paarikümne aasta pärast on Eesti tuntud kui Euroopa üks kõrgtehnoloogilisemaid riike, mis on juhtival positsioonil kosmoseprojektide arendamises just planeetidevaheliste lendude osas. Ja see ei sõltu kellestki muust, kui meie noortest - mida rohkem andekaid noori tuleb teadustesse, eriti loodus- ja tehnikateadustesse, seda reaalsem see on, sest teoreetiliselt on see nišš praegu veel vaba.

Elektrilise päikesepurje leiutas Pekka Janhunen Soome meteoroloogia instituudist 2006. aastal. Plahvatused Päikesel paiskavad seal eemale positiivse laenguga osakesi, mis liiguvad peaaegu valguse kiirusel - see ongi päikesetuul. Päikesetuult püüdev päikesepuri tekib siis, kui kerida kosmoses satelliidi või kosmoselaeva ümber lahti juuspeentest juhtmetest mitmekümnekilomeetrise läbimõõduga niidistik ja laadida see samuti positiivse laenguga. Positiivne ja positiivne tõukuvad ning nii liigubki laev päikesetuule jõul edasi. Ilma Maalt kaasa võetud kütuseta. See tehnoloogia võimaldab luua kõigi aegade kiireima ja säästlikema kosmoselaeva planeetidevaheliseks transpordiks. Nii saaks ka Maaga kokkupõrkekursil liikuvaid asteroide oma ähvardavalt kursilt eemale juhtida.

Eesti esimese tudengisatelliidi ESTCube-1 missiooniks on esmakordselt katsetada kosmoses selle keerulise ehitusega juhtme lahtikerimist. Esialgu on see küll vaid 10 meetrit pikk, kuid just selle esimese sammu õnnestumine võib olla kaalukeeleks, mis otsustab suurema kosmoselaeva saatmise teistele planeetidele. ESTCube-1 teevad valmis üliõpilased, keda juhendavad Tartu Ülikooli ning Tartu Observatooriumi teadlased koostöös Soome ülikoolide ning Saksa Kosmoseagentuuri teadlastega.

Päikesepurje abil veel teistesse päikesesüsteemidesse ei lenda, sest 100 km/s on kosmilises mõistes siiski üsna väike kiirus. Aga päikesesüsteemi sees võiks see tehnoloogia olla üsna mugav - me saaksime lasta teaduslikke instrumente palju kiiremini Jupiteri kuudeni, mis on uurimiseks väga põnevad kohad, sealt edasi sihiks juba Neptuun, Pluuto, asteroidide pilv. On tekkimas uus tehnoloogia, mis võimaldab meil palju paremini uurida ja mõista kogu päikesesüsteemi ning kui sellesse annavad oma panuse Eesti üliõpilased, siis ma arvan, et eestlased võivad veel järgmised sada aastat selle üle väga uhked olla.

Sa oled Eesti kosmosepoliitika töörühma liige - mida seal arutatakse, millised on Eesti visioonid ja ambitsioonid selles vallas?

Kosmosepoliitika töörühmas arutatakse, kuidas toetada Eesti majandust ja kasutada kosmose valdkonda, et aidata kaasa kõrgtehnoloogilise tööstuse arenemisele Eestis. Me ei aja taga mingit kosmoseriigi lippu, mida uhkelt lehvitada, vaid see on kaval lähenemine, kuidas toetada Eesti ettevõtlust ja majandust. Minu meelest on väga õige, et ka parlamendi huvigrupp selles suunas tegutseb ja antud teemale rõhku pannakse, sest ma usun tõesti, et see valdkond toob Eestile tulevikus palju kasu.

Sa oled mees, kes unistab suurelt. Oled ka öelnud, et et Sinu jaoks on oluline, et inimkonnal läheks hästi - et me ei sureks välja, vaid lendaks teistele planeetidele. Millised on Sinu tulevikuvisioonid?

Inimkonnal on palju suuri väljakutseid ees ja praegu tundub, et ega me palju paremaks ei lähe. Inimesed on ikka samasugused kiskjalikud loomad, nagu nad läbi kogu oma ajaloo on olnud ja ma arvan, et üks suurimaid väljakutseid ongi ise paremaks muutuda - sellega peab igaüks ise tegelema. Inimkonna tulevik sõltub ennekõike sellest, kui palju me suudame olla head, positiivsed, keskenduda ühistele vajaduste rahuldamisele, suurtele eesmärkidele - selle asemel, et kiselda omavahel igapäevaste probleemide pärast ja püüda olla naabrist parem või teistele ära teha. Sellised negatiivsed emotsioonid ja tegevused on kõik meile piduriks kaelas.

Potentsiaalselt võib meil tulevikus olla selline suur sõbralik inimkond, kes ühiste eesmärkide nimel tegutseb. Aga sinna on veel väga-väga pikk tee ja sellel teel on väga selgelt mitu suurt tõket, mis võivad tegelikult viia võib-olla isegi inimkonna väljasuremiseni. Esimene tõke, mis on ilmselt kõige lihtsamini ületatav, on energiakriis ja nafta lõppemine järgmise sajandi jooksul. Selleks ajaks peavad meil olema alternatiivsed energialahendused, ükskõik kas see on siis Kuu pealt heelium-3 kaevandamine või päikeseenergia energeetika või tuulepargid või uue põlvkonna tuumaenergeetika või mingi muu praegu veel laiemalt tundmatu lahendus - kõik see on võimalik.

Järgmine tõke on ikkagi mageveevarude ammendumine - see, mis meie jaoks tundub veel väga kauge mure, aga väga suure osa maailma jaoks on see juba tõsine probleem. Ja kolmas on ülerahvastumise küsimus: kui Maa peal on liiga palju inimesi, mis siis edasi saab? Kõik need olukorrad võivad viia globaalse katastroofini, sest tore on ju kõik koos sõbrad olla - senikaua, kuni meil on kõik hästi. Sõprus ja koostöö kipub aga kahjuks eluks vajalike ressursside pärast võideldes ununema. Nende probleemide ennetamine ja lahendamine on suures osas teadlaste kätes.

Minu isiklik unistus aga on saada ESTCube-1 kosmosesse ning et see projekt oleks edukas. Ja et selle satelliidi ehituse juures kaasa löönud noored oleksid oma edasises elus väga õnnelikud ning juhtfiguurideks Eesti teadmistepõhise majanduse edendamisel. Et siis mina kunagi pensionärina saaksin nautida suurt korralikku pensionit ja õnne sellest, et ma olen elus oma panuse andnud.

Mis Sa arvad nendest ussiaukudest kosmoses, mis olla justkui otseteed ühest Universumi otsast teise või lausa universumite vahel?

Ma arvan, et selles ussiaugus tahaks ma ise ka ära käia, aga ma veel ei tea, kus ta on. Ja ega keegi ei tea, muidu oleks juba käidud. Mis jällegi ei tähenda seda, et neid ei ole. Nad võivad vabalt olla, aga meie teadus ei suuda veel neid leida, näidata või veenvalt tõestada, et nad olemas on. Kui räägime teistesse galaktikatesse lendamisest, siis loomulikult me ei saa sinna lennata tavalise kosmoselaevaga valguse kiirusel - selleks on vaja uut füüsikat, uusi teooriaid, mis avaksid inimeste jaoks uued võimalused. Täpselt nii, nagu raadiotehnoloogia on meile avanud sidevõimalused - see, mis oli 200 aastat tagasi puhas ulme, on nüüd, kui meil on kõigil mobiiltelefon taskus, argipäev.

Kui palju Sa ise ulmet loed ja kuidas see Sind mõjutanud on?

Lapsepõlves mulle meeldis väga lugeda ja ulmeraamatud ning ka ulmefilmid olid alati mu lemmikute hulgas. Muidugi on see kõik mind ka mõjutanud - neid raamatuid lugedes ja filme vaadates tulebki ju unistamine, niisamuti nagu romantilisi armastusfilme vaadates unistad ikka oma printsessi leidmisest. Ja täpselt samamoodi tekib näiteks "Tähesõdasid" või "Kolmanda planeedi saladuse" multikat vaadates küsimus, et miks meil juba praegu ei ole võimalik kosmoses ringi lennata? Sest meie eelmised põlvkonnad pole selles suunas piisavalt pingutanud! Meil on nüüd võimalus - pingutame meie, selleks, et meie lapsed saaksid kenasti planeedilt planeedile lennata ja nautida kosmose koloniseerimist.

Milline on Sinu lemmiktäht või lemmikplaneet?

Kõik planeedid on ilusad. Lemmiktähti on mul palju, sest kooliajal õppisin ma väga palju tähti ja tähtkujusid selgeks ning see on tore, kui sa vaatad öösel taevasse ja nad on kõik tuttavad, neil kõigil on oma lugu. Tähtedel on antiikmütoloogiline taust, mida inimesed kunagi tuhandeid aastaid tagasi on nende kohta mõelnud ja kirjutanud. Ja neil on füüsikaline taust - mõni on neist hiidtäht ja teine jälle väikene kääbustäht ja mõni väikene pilvekene seal on hoopis galaktika või täheparv. Nii muutub taevas hästi põnevaks, samamoodi nagu looduses olla on palju põnevam, kui sa tunned linde laulu järgi ära või tead taimi, kasvõi näiteks nende mõju rahvameditsiinis. Taevas on täpselt samamoodi põnev maailm ja mulle on väga meelde jäänud "Kolmanda planeedi saladusest" üks täht Aldebaran, mille pealt käidi haruldasi loomi toomas. Ja muidugi Vega, mis on tähe heleduse etaloniks ja millega võrreldakse kõikide teiste tähtede heledust. Igalühel on neist oma lugu.

Millise vaimutoiduga maiustad?

Vaimselt kõige arendavamad on vestlused teiste inimestega. Ilmselt oleme kõik kogenud, kui suur nauding on leida omale mõnes seltskonnas vestluskaaslane, kellest nagu ei tahakski enam lahti lasta. Kui su eesmärgiks on avastada maailma, siis sellise inimesega rääkimine on mõnikord sama hea kui ise tiir ümber maailma teha. Kuid muusikal, filmidel ja raamatutel on ka väga innustav mõju. Saan neist tihti energiasüsti, et ikka oma unistustele truuks jääda.

Kuidas lõõgastud ja end laed?

Enda laadimine on väga lihtne. Selleks tuleb kõigepealt saada aru, kui ilus on elu ja maailm meie ümber. Peale seda tuleb väsimuse korral ainult silmad lahti teha ja ringi vaadata või kuulata - ja kogu see ilusa maailma energia voolab sinu sisse tagasi. Mõnikord aitab magamine muidugi ka.

Mis on Elu mõte?

Ma arvan, et on väga tähtis enda jaoks see küsimus üks kord korralikult läbi mõelda. Ükskõik, kas see võtab siis tund aega või paar päeva või mitu aastat või terve aastakümne. On oluline aru saada, et meile looduse poolt kaasa antud elu mõte on väga lihtne - süüa ja paljuneda. Aktsepteerides seda, et looduse poolt polegi meile mingisugust muud elu mõtet kaasa antud, saame aru, et elu on just nii mõttekas kuidas me ise teda mõtestame. Peaaegu kõik on ühel meelel, et me tahame olla õnnelikud - järelikult on peaaegu kõikide inimeste personaalne elu mõte olla õnnelik. Nüüd on hästi oluline endale väga selgelt öelda: "Mitte keegi väljastpoolt ei saa mind õnnelikuks teha ja mitte keegi ei tule ega ütle, mis on minu elu mõte." Järgmine tehniline küsimus on siis, et kuidas me selle õnne saavutame? Selleks on väga selge skeem: 1) pahade mõtete vältimiseks tuleb teisi mõista ja andestada neile nende nõrkused ja 2) teha asju, mis suurendavad õnne hulka sinu ümber. See õnn peegeldub kõik sinu peale tagasi ja nii oledki oma elus õnnelik.

Milliseid allikaid kosmosehuvilistel soovitad jälgida?

Kosmos on üks vähestest teaduse valdkondadest, millest meedia kirjutada armastab. Meie oma suuremad päevalehed toovad inimesteni palju põnevaid kosmoseuudiseid. Viimasel ajal ehk kõige suurem uudis on firma Planetary Resources plaan hakata asteroididel kaevandama ja kosmilist kütusetanklat ehitama. Nende tegemisi tasuks küll lähemalt jälgida veebilehelt www.planetaryresources.com. Nende plaanid võivad ka meie oma kodumaisele kosmosetehnoloogiale uusi võimalusi avada. Kohtusin just paar päeva tagasi nende ühe nõuniku, Massachusettsi Tehnikaülikooli MIT professori Sara Seageriga, kes ütles palju positiivseid sõnu ka meie tudengisatelliidi meeskonna toimetamiste kohta. Planetary Resources on üks tõeline visionääride punt - lisaks Sarale on neil nõunikuks ka Terminatori ja Avatari looja James Cameron, kes, muuseas, on hariduselt füüsik.

Teine erakordne sündmus toimus mõned päevad tagasi, 25. mail, kui esimene erakapitalil põhinev kosmoselaev Dragon põkkus rahvusvahelise kosmosejaamaga ISS. See sündmus tähistab ilmselt uut ajastut kosmose kasutuselevõtus, sest kui erasektor hakkab kosmosereisides ärivõimalusi nägema, siis tähendab see juba lähiajal kosmosetranspordi oluliselt odavamaks muutumist. Dragoni omaniku, PayPali looja Elon Muski tegemistel saab silma peal hoida Facebookis, www.facebook.com/SpaceX.

Kolmas revolutsioonilne protsess on nanosatelliitide kasutuselevõtt. Eelmisel nädalal MITis planeetidevaheliste kuupsatelliitide konverentsil meie tudengisatelliidist rääkides oli tore tõdeda, et tohutu hulk noori teadlasi üle kogu maailma on võtnud suuna kosmosesse ja meie Eesti tudengid on siin esirinnas. Kellel tõsisem huvi, saab vaadata konverentsi ettekandeid www.ustream.tv/channel/icubesat-2012.

Kõigil neil põnevatel arengutel on üks ühine tunnus - Sputniku põlvkond on pensioneerumas ja uus noor seltskond, sarnane IT revolutsionääridega, on asunud suuri asju tegema. Jälgige meie tegemisi Facebookis www.facebook.com/estcube.
Üsna kohe, kolmapäeval, 6. juuni varahommikul toimub Maalt vaatlejate jaoks üsna haruldane sündmus, mil Veenus liigub üle Päikeseketta - kas ja kuidas sina seda tähistad?
Tulge kõik Veenuse üleminekut vaatama Tallinnas koos astronoomiahuviliste ühendusega Ridamus kella neljast hommikul Tallinna Linnahalli promenaadile või koos astronoomia seltsiga Tartu Tähetornis ja Toomkiriku põhjatornis. Kuna üleminek algab veidi peale keskööd, kui Eestis veel päike ei paista, siis vaadake ka NASA otseülekannet http://sunearthday.nasa.gov/webcasts/nasaedge/ Hawaiilt koos teadlaste huvitavate selgitustega. Samal leheküljel on ka täpne ajagraafik. Nii et, unetud romantikud, see on üks tore põhjus korraldada öine pidu ja lõbusas seltskonnas harukordsele sündmusele kaasa elada.

Mida soovitad Alkeemia.ee lugejale?

Kosmos on tohutult põnev ja romantiline, samuti nagu meie igapäevane elu ja inimesed meie ümber. Tuleb lihtsalt silmad lahti teha ja see ilu üles leida. Kui kaunis on kosmoseteadus, vaadake YouTubes http://www.youtube.com/watch?feature=player_embedded&v=hWz5ltE_I4c. Ja et sellest kõigest osa saada, õppige ülikoolis reaalteadusi!

Uuri lähemalt Eesti esimese tudengisatelliidi ESTCube-1 ja elektrilise päikesepurje projekti kohta: www.estcube.eu ja www.facebook.com/estcube

Kuula Mart Noorma mõtteid Raadio 2 saates "Hallo, Kosmos!"

Mart Noorma ga ajas juttu Ingrid Peek

# data[].attributes.attachment_link.description
Tartu Ülikooli füüsik Mart Noorma on mees, kes unistab suurelt ja julgelt. Tema eestvedamisel lendab kosmosesse meie esimene tudengisatelliit ESTCube-1, et katsetada elektrilist päikesepurje ja arendada Eestile võimalusi eduka kõrgtehnoloogilise majanduse loomiseks. Aktiivne teaduse populariseerija näeb elu, Universumit, maailma ja inimest selles kõiges avaralt, tema põhimõtted inimestevaheliseks läbisaamiseks ja õnnelikuks eluks on muljetavaldavad.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 2

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Keeleteadusliku uurimismaterjali hulka on alati kuulunud ka mingit tüüpi tekstid ja keeleteadlased juba aastakümneid tegelenud suurte tekstiandmete analüüsimisega. Reeglina on tegu tekstikorpuse ehk polüfunktsionaalse elektroonilisel kujul oleva tekstikoguga, millesse kuuluvad tekstid on valitud eesmärgipäraselt, nii et nendest koosnev tervik annaks tõepärase pildi kogu keelest, selle hetkeseisust või muutumisest.

Kui varasemad kirjaliku keele korpused sisaldasid valdavalt toimetatud tekste, siis neile on lisandunud üha enam spetsiifilisi korpusi: nii näiteks on meil eesti keele kohta olemas lisaks kirjakeele korpusele, veel vana kirjakeele korpus, murdekorpus, spontaanse kõne suuline korpus, suulise ja netikeele korpus, kogu Eesti internetti hõlmav internetitekstide korpus jne.

Enamik neist sisaldavad tänapäeva keelenormidele päriselt mittevastavaid keelevorme. Keeleteadlase jaoks on see oluline materjal, sest ütleb midagi keelelise variatiivsuse kohta, mis võib olla seotud nii geograafilise, sotsiaalse, žanrilise jms eripäraga.
Teadlaste uued oskused
Tänapäeval kirjutavad kõik inimesed rohkem kui kunagi varem inimkonna ajaloos ja tekstilist materjali lisandub suurtes kogustes pidevalt. Seega on uurimismaterjali kogumisvõimalused tänu internetile ja sotsiaalmeediale oluliselt avardunud ning materjali on väga palju.

Suurte tekstiandmete kasutamine uurimismaterjalina eeldab tekstide korrastamise ja analüüsimeetodite automatiseerimist, aga ka kvantitatiivsete uurimismeetodite rakendamist. Selline olukord eeldab tekstidega töötavatelt uurijatelt hulgaliselt uusi oskusi: kuidas materjal kätte saada, kuidas see viia töödeldavale kujule ning kuidas ja milliste meetoditega seda analüüsida.

Kui me tahame järeldusi teha võimalikult suure materjali põhjal, siis on möödapääsmatu tekstiandmete kogumise, töötlemise ja analüüsi automatiseerimine. Sellised töömeetodid laiendavad oluliselt võimalike keeleteaduslike uurimisküsimuste ringi.

Tuleb siiski meeles pidada, et sellisel materjalil on uurimistöö seisukohalt ka mitmeid piiranguid. Kindlasti ei esinda elektrooniliste keskkondade keelekasutus näiteks suulist kõnet, murdeid, kõiki kõnesituatsioone, dialooge, paralleeltõlgitud tekste, ei võimalda valida tekstitüüpe ja -žanre, samuti puudub lingvistiline märgendus (nt sõna algvorm ja vormiinfo vms) ja taustainfo tekstide autorite kohta, (vanus, sugu, emakeel, vanus, elukoht, haridus jmt).

Lisaks tuleb hoolas olla sagedusandmetega, sest sama teksti sageli kopeeritakse tsiteerimise või sellele vastamise eesmärgil. Osa eelpoolloetletud puudustest on parandatavad: lingvistilist märgendust saab korpusesse või ka lihtsalt veebist kogutud andmetesse lisada (üsna aja- ja ressursikulukas, kui materjal pole nn standardne kirjakeel) ja tekstiliike saab automaatselt tuvastada.
Veebikeele väljakutse
Veebikeel on pidevas muutumises, nii žanriliselt kui keeleliselt, lisandub uusi suhtluskeskkondi, nende otstarve ja kasutusala muutuvad samuti pidevalt. Keeleuurija ja inimsuhtluse uurija peab kõvasti pingutama, et mitte uurida üleeilset päeva. Teisalt pole see nii suur probleem, kui eesmärgiks on teada saada mingeid üldisi keele toimimispõhimõtteid, sest need ei muutu nii kiiresti.

Sotsiaalmeedias kasutatava keele kiire muutumine on probleem just keeletehnoloogiliste põhitööriistade loojate jaoks. Näiteks saab valmis abisõnastik morfoloogilise analüüsi tegemiseks 2015. aasta foorumipostituste jaoks ja 2017. on juba uued teemad, uued sõnad, uus släng ja tööd tuleks alustada otsast peale.

Suurte tekstiandmete analüüs on suur osa keeleteaduslikust uurimistööst ja see võimaldab teha keele kohta adekvaatsemaid järeldusi. Isegi kui pole materjali kõige kohta, kuid kui valim on piisavalt suur, siis saab uurimistöö seisukohalt olulisi puuduvaid muutujate väärtusi ennustada, keelekasutust mudeldada, teha kvantitatiivseid simulatsioonimudeleid keele arengu ja suhtlussituatsioonide uurimiseks jne. Sellised andmed ja meetodid võimaldavad analüüsida keelt kui elavat organismi.
Väike Eesti = väikeandmed?
Kui rääkida ainult eesti keelest, siis on loomulikult problemaatiline rääkida tekstilistest „suurandmetest", kuna rääkijate arv on väike, mis tähendab, et teatud tüüpi reaalajas toodetava materjali hulk on samuti väike.

See võib seada piirangud sellele, mida ja milliste meetoditega on võimalik uurida. Näiteks eri tüüpi Twitteri analüüsid ingliskeelsel materjalil on väga populaarsed, kuid sarnaste uurimuste tegemine eesti keeles on kordades pikaajalisem protsess või üldse võimatu, sest materjali kvantitatiivse analüüsi jaoks lihtsalt pole piisavalt.

Keeleuurimise ja -ressursside loomist raskendab isikuandmete kaitse temaatika. See on väga oluline üksikisiku seisukohalt, aga takistab keeleressursside jagamist: iga uurimisrühm peab või peaks teatud sotsiaalmeedia postitustest korpuse tegemist jälle otsast alustama.

Lisapiirangud on ka igal suhtluskeskkonnal, näiteks kasutustingimused võivad keelata korpuse jagamise ja levitamise selle algkujul. Suurte tekstikorpuste koostamisel tuleb arvestada ka autorikaitse nõudeid ning see võib jätta oma jälje sellele, kui palju ja mis tekste me üldse saame uurida. Järjest enam digitaliseeritav ajalooline ja kultuuripärand on kindlasti lisaks kõigele muule ka keeleteaduse seisukohast huvitav uurimismaterjal.
Vaata 17. jaanuaril toimunud veebiseminari. kus olid vaatluse all suurandmete ja suurte tekstikorpuste töötlemisega seotud teemad. Küsimuste nagu "milliseid erinevaid võimalusi selleks on?" ja "milliste metodoloogiliste ja eetiliste probleemidega tuleb lähiajal tegelda?" üle arutlesid teadur Kristel Uiboaed (eesti ja üldkeeleteaduse instituut) ja ühiskonnateaduste instituudi infosüsteemide assistent Maris Männiste. Arutelusse panustasid ka inimgeograafia professor Rein Ahas (ökoloogia ja maateaduste instituut) ja TÜ ühiskonnateaduste instituudi ning Zürichi Tehnikaülikooli vanemteadur Anu Masso, vestlust modereeris Kadri Ugur.
Toimetaja: Marju Himma

# data[].attributes.attachment_link.title
Teadlased arutlesid suurandmete ja keeleteaduste vaheliste seoste üle

# data[].attributes.attachment_link.description
Keeleteadusliku uurimismaterjali hulka on alati kuulunud ka mingit tüüpi tekstid ja keeleteadlased juba aastakümneid tegelenud suurte tekstiandmete analüüsimisega. Reeglina on tegu tekstikorpuse ehk polüfunktsionaalse elektroonilisel kujul oleva tekstikoguga, millesse kuuluvad tekstid on valitud eesmärgipäraselt, nii et nendest koosnev tervik annaks tõepärase pildi kogu keelest, selle hetkeseisust või muutumisest.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 2
Mait Raava- https://et.wikipedia.org/wiki/Mait_Raava

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Teadlased on üks väärtuslikematest rahvuslikest varadest, keda tuleb targalt hoida, toetada ja rakendada, sest tuleviku majandus sõltub teaduspõhisest innovatsioonist, kirjutab juhtimiskonsultant Mait Raava (Pro Konsultatsioonid).

Eesti üks peaeesmärkidest on tõsta tootlikkust hõivatu kohta 2020. aastaks Euroopa Liidu keskmisega võrreldes 80 protsendini. Eurostati andmetel oli Eesti 2014. aastal tootlikkuse poolest 71,8 protsendiga Euroopas 25. kohal - ainult Ungari, Horvaatia, Läti, Rumeenia ja Bulgaaria jäid meist taha. Liidritest Luksemburgist, Norrast ja Iirimaast oli meie mahajäämus lausa kahekordne. On selge, et samamoodi jätkates ei täida me Eesti peaeesmärki ja puudujääk tervishoiu, hariduse, kultuuri jt valdkondade rahastamisel ainult suureneb.

Teadus ei toeta innovatsiooni

Tootlikkus sõltub toodete ja teenuste lisandväärtusest ja see omakorda innovatsioonist. Euroopa riikide innovatsiooniindeksis (Summary Innovation Index) oli Eesti 2014. aastal 0,5 punktiga 15. kohal, olles sellega liidritest Šveitsist (0,8), Rootsist (0,7) ja Taanist (0,7) peaaegu kaks korda maas.

Innovatsiooni üksiknäitajates oleme head: teaduspublikatsioonide hulk, kulutused mitte teadus- ja arenduspõhisele innovatsioonile, koostöös osalevate uuenduslike väikeste ja keskmiste ettevõtete osakaal, ELi kaubamärkide ja disainilahenduste hulk, avaliku sektori kulutused teadusele ja innovatsioonile.

Kuid samas on meil väga suur mahajäämus litsentside ja patentide ekspordikäibes (7 punkti; EL keskmine on 100), väljastpoolt ELi pärit doktorantide (19), kaubamärkide (26), patenditaotluste (43) ja doktoriõppe lõpetajate arvus (56) ning teadusele ja arendusele (T&A ) tehtud kulutustes ettevõtluses (64), aga ka innovatiivsete toodete müügis (73), 10 protsendi enimtsiteeritute hulka kuuluvate teadustekstide arvus (77) ja kesk- ja kõrgtehnoloogiliste toodete ekspordis (81).

Kuigi innovatsiooni koondindeksis on aastatel 2008 - 2014 Eesti tulemused tõusnud keskmiselt 2 protsenti aastas (ELis 0,9 protsenti), siis eelmisel aastal langesime selles suurelt, lausa 6,6 protsenti. Eesti nõrkused osutavad selgelt sellele, et meil tehtav teadus ei toeta innovatsiooni ettevõtluses.

Kahes kasvuvaldkonnas on nõrk tippteadus

Tuleviku teadlased on üks väärtuslikematest rahvuslikest varadest, keda tuleb targalt hoida, toetada ja rakendada.

Microsofti prognoosi "Teadus 2020" kohaselt kasvab teaduspõhine innovatsioon niivõrd võimsalt, et see võtab 2020. aastaks juhtiva koha majandusliku jõukuse loomisel, jättes endast maha viimased 50 aastat valitsenud tehnoloogiapõhise innovatsiooni. See tähendab, et tuleviku teadlased on üks väärtuslikematest rahvuslikest varadest, keda tuleb targalt hoida, toetada ja rakendada.

Akadeemik Jüri Alliku ülevaatest "Progress in Estonian science viewed through bibliometric indicators 2004 - 2014" selgub, et teaduspublikatsioonide tsiteeritavuselt on Eesti teadlased maailmas 0,95 punktiga 16. kohal, jäädes sellega kaks korda maha liidritest Islandist (2,9), Šveitsist (2,4), Taanist (1,99), Hollandist (1,97) ja USAst (1,55). Arvestades Eesti teaduse väga nappi rahastust, tuleb meie teadlasi nii heade tulemuste eest kõvasti tunnustada. Kuid väga suur probleem on selles, et meie tippteadus ja ettevõtlus toimetavad lahus.

Eesti teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni strateegia 2014 - 2020 (TAI 2020) määrab kolm kasvuvaldkonda: info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT), tervisetehnoloogiad ja -teenused ning ressursikasutus.

Paraku on meil neist ainult teises valdkonnas tugevad tippteadused: 2004 - 2014 ületas teaduspublikatsioonide tsiteeritavus valdkonna keskmist maailmas kliinilises meditsiinis 35,5 protsenti ja molekulaarbioloogias-geneetikas 24 protsenti. Samas olid tsiteeritavuselt allpool keskmist nii arvutiteadus (-14,8 protsenti) kui ka (materjaliteadus -26 protsenti).

Kui aga IKT ja ressursikasutus on meie kasvuvaldkonnad, peame nende aluseks olevates teadustes sisse tooma tippteadlased välismaalt (lisaks arvutiteadlasele Marlon Dumas'le) ja niisamuti ka inseneerias ja matemaatikas, kuna ka neis on teaduspublikatsioonide tsiteeritavus keskmisega võrreldes kesine (-18 ja -16,5 protsenti).

Kui meie ettevõtluse kasvuvaldkonnad ei põhine tippteaduse rakendustel, ei ole meil võimalik innovatsioonis rahvusvaheliselt edukad olla ja seeläbi tootlikkust suurendada. Lihtsalt tehnoloogiapõhine innovatsioon ei taga enam piisavalt tugevat konkurentsieelist. Sama keelt räägib ka Äripäeva edetabeli ettevõtete müügitulude kasvu pidurdumine juba kolmandat aastat järjest.

Teadlasi ja insenere on vähe

Oxfordi ülikooli teadlased prognoosivad, et automatiseerimise tagajärjel kaob järgmise 20 aastaga USAs 47 protsenti töökohtadest. Küllap läheb samamoodi ka Eestis. Töökohade mastaapne polariseerumine tipp- ja lihtoskuste vahel annab konkurentsieelise riikidele, kes on tugevad teaduses ja arenduses.

Ka siin on meil palju arenguruumi, kuna Eurostati 2011. a andmetel oleme T&A ja teadustöötajate osakaalult Euroopas 19. kohal. Soomest, Taanist ja Islandist jääme kaks korda maha.

Eesti 2020 tegevuskavas on planeeritud meede "Teaduse inimressursi arendamine ning inseneride ja tippspetsialistide juurdekasvu tagamine," kuid paraku pole ei seal ega ka TAI strateegias planeeritud läbimurret teadlaste ja inseneride ega tippspetsialistide arvu suhtes. Need arvulised eesmärgid tuleb kindlasti seada.

Nende täitmisel tuleb esimese sammuna keskenduda loodus- ja täppisteaduste ning tehnoloogia (LTT) erialade kõrgkoolilõpetajate arvu olulisele suurendamisele, sest teaduse ja inseneeria oskused on innovatsioonis ja konkurentsieelise loomisel kriitilise tähtsusega.

Euroopa Kutseõppe Arenduskeskuse (Cedefop) andmetel oli 2014. a LTT valdkonna töökohtade osakaal Eestis 7 protsenti, nõudlus nende oskuste järele kasvab aga väga kiiresti. Cedefop prognoosib Euroopas teaduse ja inseneeria töökohade 2015 - 2025 juurdekasvuks 13 protsenti, mis ületab neljakordselt kõigi töökohade kasvu (3 protsenti).

Haridus- ja Teadusministeeriumi aastaanalüüs 2015 toob välja, et LTT õppevaldkondade lõpetajad moodustasid 2014. aastal 24,3 protsenti kõrgharidusõppe lõpetanutest, kuid rõhutab samas, et see pole piisav teadlaste ja tippspetsialistide juurdekasvu tagamiseks. See juurdekasv on samas eelduseks konkurentsivõimelisema ettevõtluskeskkonna loomisele. Kui lisaks teadvustada, et LTT erialadel langeb meil esimesel aastal välja väga suur hulk üliõpilasi (bioteadustes 20, arvutiteadustes 30, tehnikaaladel 33 ja arhitektuuris-ehituses koguni 35 protsenti; EHIS 2013), siis ootab ka LTT erialade lõpetajate hulga suurendamises ees lai tööpõld.

Reaalainetes on tippe vähe

Me kiidame oma põhikoolilõpetajaid heade tulemuste eest PISA testides. Vähemalt kesktasemel olemegi väga head, loodusteadustes maailmas 2. kohal ja matemaatikas 5. kohal. Kuid absoluutses tipus PISA 6. tasemel oleme matemaatikas alles 17. kohal, parimast, Shanghaist kaheksa korda kehvemad ja loodusteadustes 9. kohal olles Singapurist kolm korda kehvemad. Nii et tippude osakaaluga ei ole meil küll põhjust rahul olla.

Reaalainetes peaks meil tippe mitu korda rohkem olema. Sest reaalainete tipud on meie tulevased tippteadlased ja insenerid ning teadupärast käib teaduses ja innovatsioonis konkurents parimatest parimate peade vahel. Arvestades meie nappi rahvaarvu, peame tippude arvu suurendamisele erilist tähelepanu osutama.

Teadupärast sõltuvad õpitulemused ainete huvitavusest. Paraku on meie põhikooliõpilaste huvi matemaatika vastu üsna leige. Ainult veidi üle kolmandiku (38 protsenti) nõustub väitega "Ma tegelen matemaatikaga, sest see meeldib mulle."

Kuid huvi reaalainete vastu saab suurel määral tõsta. Ses osas on tänuväärne haridus- ja teadusministeeriumi, majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi ning Eesti Teadusagentuuri ja Inseneride Liidu 2015. a algatatud T eadus- ja tehnoloogiapakt eesmärgiga teha loodus-, tehnoloogia- ja inseneriteaduste valdkonnas oluline arenguhüpe.

Paktiga vabatahtlikult liitunud koolid, huviringid, ülikoolid ja ettevõtted aitavad luua sünergiat hariduse, teaduse ja ettevõtluse vahel, suurendavad huvi reaalainete vastu ning aitavad sedasi ka tulevasi tippteadlasi ette valmistada.

Teeme teaduspõhise innovatsiooni riikliku tähtsusega küsimuseks

Tootlikkust tõstab innovatsioon, mida teevad teadlased ja insenerid, kes kasvavad välja LTT erialadel õppijate seast ja need omakorda võrsuvad koolis reaalainete tippude seast. Lisaks sellele, et meil on vaja palju rohkem tippteadlasi ja insenere, tuleb need innovatsioonis omavahel kokku viia.

Me peame tegema teaduspõhise innovatsiooni riikliku tähtsusega küsimuseks ja lisama selle kasvu eesmärgi Eesti 2020 eesmärkide hulka. Sellest eesmärgist lähtudes peame omavahel siduma hariduse, teaduse ja innovatsiooni eesmärgid ning tegema selgeks, kuidas haridus ja teadus toetavad innovatsiooni ja kuidas see omakorda suurendab tootlikkust.

Sealhulgas peame tegelema tippude arvu olulise kasvatamisega reaalainetes, LTT erialadel, tippteaduses, inseneerias ja innovatsioonis. Kas need kasvud saavad olema kahe või kümnekordsed, selgub täpsemas analüüsis - kriteerium on see, et meil oleks piisav arv tippteadlasi ja insenere, et saaksime saavutada rahvusvahelise läbimurde teaduspõhises innovatsioonis. Ja veel peame julgema täpselt ja suurelt investeerida tippudesse, kes teevad teaduspõhises innovatsioonis omavahel koostööd.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mait Raava: tippteadlasteta Eesti majandusel tulevikku ei ole

# data[].attributes.attachment_link.description
Teadlased on üks väärtuslikematest rahvuslikest varadest, keda tuleb targalt hoida, toetada ja rakendada, sest tuleviku majandus sõltub teaduspõhisest innovatsioonist, kirjutab juhtimiskonsultant Mait Raava (Pro Konsultatsioonid). Eesti üks peaeesmärkidest on tõsta tootlikkust hõivatu kohta 2020. aastaks Euroopa Liidu keskmisega võrreldes 80 protsendini. Eurostati andmetel oli Eesti 2014. aastal tootlikkuse poolest 71,8 protsendiga Euroopas 25.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 1
https://www.etis.ee/Portal/Persons/Display/7aca25ba-5858-47d9-9b6d-caa2a22fe6d3

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ülemaailmne ajurünnak annab tihti väga kiiresti ja tavapärasest odavamalt tellija probleemile märkimisväärse kvaliteediga lahenduse.

OMAR PARVE

Kuigi osalemisvõimalustest ülemaailmses innovatsioonis meil palju ei teata, võiks üks neist võimalustest siiski väärida väga erineva taustaga inimeste tähelepanu. Selleks on USA farmaatsiafirma Eli Lilly 2001. aastal loodud firma Innocentive 1,2 konkursid, mis algsest farmaatsia-keemia probleeme uurijatele vahendavast arendusüksusest on kasvanud iseseisvaks eri teadus- ja tehnikaalasid, aga ka sotsiaalseid valdkondi katvaks ja nende probleeme oma tohutule lahendajavõrgustikule (375 000 huvilist ca 200 riigis) vahendavaks firmaks. Siiski, eesti keeles on varem vähemalt korra mõne sõnaga tutvustatud seda firmat ja initsiatiivi. ³
Globaalne ajurünnak
Innocentive'i asutas Lilly kompanii eesmärgiga tuua teiste riikide teadlased lähemale oma R&D osakonnale, ⁴ ravimiarenduse probleemide lahendamisele, et kiirelt leida õige inimene ja saada abi nimelt sellelt eksperdilt, kelle uurimisvaldkonda komistuskivi kuulub. Rõhutatakse aspekti, et ülemaailmne ajurünnak annab tihti väga kiiresti ja tavapärasest odavamalt tellija probleemile märkimisväärse kvaliteediga lahenduse, mis hämmastab oma uudsusega (USA firmad reklaamivad end luuleliselt!). Statistikat: 15 aasta jooksul on korraldatud ca 2000 konkurssi, väljamakstud auhinnasumma kokku on ca 50 miljonit USA dollarit. Seega 25 000 dollarit konkursi kohta keskmiselt, mis ei ole astronoomiline suurus, kui arvestada, et konkursside auhinnasummad on olnud vahemikus 5000 kuni 1 miljon dollarit. Konkursivõitjate hulgas on ka USA ülikoolide tuntud professoreid, näiteks kauaaegne Delaware'i ülikooli keemiaprofessor Douglass Taber, aga ka Vanderbilti ülikooli onkoloogiaprofessor Sekhar R. Konjeti jt.

Rahalise auhinna suurus ei ole ega näi ka mulle selles mõttespordis kõige olulisem. NB! Eriti oluline ja märkimisväärne aspekt nende konkursside puhul on aga see, et võidutöö(d) valivad välja tellija R&D osakonna töötajad ja määravad auhinna suuruse. See tähendab, et võidavad lahendused, millest ollakse kõige rohkem kasu saanud ning mis omandatakse auhinnasumma eest. Võitnud lahenduse kohta esitatakse retsensioon/otsus lahendajale ja Innocentive'ile ja seejärel korraldab Innocentive juriidilised protseduurid. Mõne konkursi puhul on auhinna väljaandmine tagatud, mõnel juhul mitte - see on tingimustes kirjas. Tuleb etteruttavalt tunnistada, et ma ise suhtusin firma tegevusse ja nendega suhtlusvõimalustesse, isegi firma motiividesse teatud skepsisega, kuid isiklik Innocentive'ilt saadud fair play kogemus edukalt osalemiselt ühel konkursil kummutas kõik kahtlused.

Põhimõisted on: lahendaja ( solver), tellija ( seeker), ülesanne/väljakutse ( challenge), konkreetse ülesande lahenduskonkursil osalemise eelleping ( challenge-specific agreement), väljakutsepõhine innovatsioon ( challenge-driven innovation).

Niisiis, Innocentive kogub tasu eest üle maailma, kuid valdavalt siiski USAst, tellijatelt nende teaduslikke, tehnoloogilisi, sotsiaalset arengut puudutavaid jm probleeme ning korraldab nende lahendamiseks veebipõhise osalusega konkursse. Tellijateks on firmad, MTÜd, USA föderaalvalitsuse asutused, KOVid, osariigivalitsused, välisriigid jt. Ka näiteks NASA, mille probleemipüstitustega tutvumine on mulle pakkunud äärmiselt huvitavat mõttetegevust. Innocentive võib vastavalt tellija soovile kas vahendada ülesande teatud väljavalitud lahendajatele või avada selle kogu võrgustikule. Muide, miks mitte näiteks kaaluda Eesti brändi ehk „nokia" leidmise delegeerimist Innocentive'i võrgustikule.

Selleks et osaleda mõnel konkursil tuleb soovijal uurida eellepingu teksti ja see allkirjastada. Üldjuhul osaletakse individuaalselt, kuid on ka rühmatööd võimaldavaid konkursse. Tuleb esitada firmale enda kohta ammendav tõene informatsioon ja arvestada, et edu korral peab end notariaalselt või USA saatkonnas identifitseerida laskma ja intellektuaalse omandi (IP ehk intellectual property) loovutamise lepingu sõlmima. Kui olete töövõtja, peate saama tööandjalt notariaalse tõendi, et tal ei ole teie võitnud lahenduse suhtes mingeid pretensioone, et ta loobub kõigist võimalikest õigustest teie kasuks. See tähendab, et tuleb mõista USA õigusruumi kombeid, haakuda nendega ja neid täita. See on keerukas, kuid tehtav. Näiteks eellepingud sisaldavad sõltuvalt konkursitüübist 3-6 lehekülge kribukirjas juriidilist teksti, millest ei tohi lasta end heidutada.
Kuut tüüpi ülesanded
Ülesanded jagunevad kuude tüüpi. Esiteks, ideekonkursid ( ideation challenge), mille eesmärk on „globaalne koostöö läbimurdelise idee loomiseks". Variandid: luua uus toode, leida loominguline lahendus tehnilisele probleemile, leida uus kommertsiaalne rakendus olemasolevale tootele või luua uus „viirusliku mehhanismiga" turunduslik idee eesmärgiga värvata uusi tarbijaid - mida iganes see ei tähenda. Ideekonkurssidel on tagatud, et vähemalt üks lahendaja võidab auhinna. Lahendamiseks antav aeg on suhteliselt lühem, võrreldes teiste tüüpidega.

Teiseks, teoreetiliste lahenduste konkursid. Lahendaja peab esitama uue teoreetilise kontseptsiooni, mis ei pea olema eksperimentaalselt tõestatud, kuid peab olema toestatud detailsete kirjeldustega, spetsifikatsioonidega, toetavate pretsedentidega, ka spetsiifiliste rakendustingimustega jms. See info peab abistama tellijat teoreetilise lahenduse muutmisel konkreetseks tooteks, tehniliseks lahenduseks või teenuseks. Auhinnasumma võib olla märkimisväärne, IP tuleb üle anda tellijale (litsentsimüügi teel). Auhinna võitmiseks peab üldjuhul täitma kõik lähteülesande kriteeriumid, mille tõlgendamine võib osutuda tellijalt saadavas retsensioonis üllatavaks.

Kolmandaks tüübiks on - nii kummaline kui see nimetus ka ei ole - elektrooniline pakkumiste päring ( electronic request for proposal, eRFP), mis tähendab äripartneri või tarnija otsingut eesmärgiga saada oma probleemi lahendamiseks materjale või eksperdiabi. Tellija kasutab Innocentive'i „turuplatsi" leidmaks partner või konsultant, kes on juba välja arendanud otsitava tehnoloogia või kel on selleks vastava arendustöö kogemus. Eelnevalt auhinnasummat ei pakuta, sobiva partneri leidmise korral lepitakse tasu suuruses omavahel kokku eraldi läbi rääkides.

Neljandaks ülesande tüübiks on praktikasse viidud lahenduse taotlemine ( reduction to practice (RTP) challenge). Lahendus tuleb esitada prototüübina, mis tõestab idee rakendatavuse, siiski pole nõutud sooritust kommertsiaalses (tehnoloogilises) mahus. Erinevus eelnevatest tüüpidest seisnebki selles, et peale detailse kirjelduse tuleb esitada füüsiline tõestus või objekt, mis tõendab lahenduse vastavust tellija kriteeriumidele. Auhinnad on suhteliselt suured, IP läheb auhinna eest üle tellijale.

Viiendaks tüübiks on Prodigy „Big Data", mis näib olevat seotud programmeerimisega ja olevat lähedane teoreetilistele või RTP-ülesannetele. See on on-line-võistlus, milles lahendajal on võimalik oma lahenduse headuse kohta saada tagasisidet ja selle alusel lahendust korrigeerida ja uuesti esitada. Kuni lõpptähtaeg kukub. Hindamiseks näikse kasutatavat Prodigy hindamissüsteemi ( scoring system). Rahalised auhinnad olevat suured.

Kuuendaks tüübiks on uue-molekuli-ülesanne, mille puhul soovib tellija saada kindla koguse mittekaubanduslikku keemilist ühendit. Võib olla ka mingi polümeer, DNA jupp, ekstrakt vms. Sageli on sellise objekti tegemine seotud mingi spetsiifilise tingimusega. Tellija eesmärgiks on uurida struktuuri-aktiivsuse sõltuvust, leida uusi vaheühendeid näiteks ravimisünteesiks, laiendada oma ühendite kogusid ( libraries), mida kasutatakse ravimikandidaatide leidmisel. Tellija valib talle pakutavatest ühenditest vajalikud, tasu on mõõdukas, kuid võib kujuneda väga suureks, juhul kui tellija otsustab ühendi „IP õigused" ja ka valmistamismeetodi omandada.

Nagu mainitud, õnnestus mul a. D. 2010 võita üks Innocentive'i teoreetilise lahenduse konkurss stereokeemia valdkonnas, mis teatava üllatusena oli esimene Innocentive'i konkursi võit Eestisse. ⁵ See on seni ka mu ainus esitatud lahendus neile konkurssidele. Esitamise põhjuseks oli asjaolu, et konkreetne probleem jäi lihtsalt silma, puudutas otseselt minu uurimisvaldkonda ja tundus olevat viisakas inimestele nõu anda. Firma poolt oli asjaajamine korrektne, samuti olen tänulik TTÜ juriidilisele osakonnale abi eest dokumentide vormistamisel.

Vastavalt formaadile osalesin konkursil ainuisikuliselt ja olen andnud allkirja, et lahenduse sisu iialgi kellelegi ei avalda. Siiski pean vajalikuks öelda, et tellijafirma R&D töötajatele osutus pakutud lahenduses eriti märkimisväärseks analüütiline pool, kõrgvälja tuumamagnetresonants-spektroskoopia kõrge tundlikkus ja selektiivsus konkreetse vaadeldud keemilise mudelsüsteemi korral. See osa lahendusest toetus varasemas koostöös prof Tõnis Pehkiga (KBFI) omandatud teadmistele NMR-spektroskoopiast. Olen kauaaegse meeldiva koostöö eest prof Pehkile ja Lippmaa instituudile väga tänulik.

1 https://www.innocentive.com

2 https://www.innocentive.com/ar/challenge/9933914

3 Eesti Innovatsiooniajakiri HEI 2009, nr. 14 [23].

4 InnoCentive: A market for ideas - The Economist, 17. IX 2009

5 Omar Parve, I'm A Solver - InnoCentive Blog, blog.innocentive.com/2010/04/20/im-a-solver-omar-parve

# data[].attributes.attachment_link.description
Ülemaailmne ajurünnak annab tihti väga kiiresti ja tavapärasest odavamalt tellija probleemile märkimisväärse kvaliteediga lahenduse. OMAR PARVE Kuigi osalemisvõimalustest ülemaailmses innovatsioonis meil palju ei teata, võiks üks neist võimalustest siiski väärida väga erineva taustaga inimeste tähelepanu. Selleks on USA farmaatsiafirma Eli Lilly 2001.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Praeguse haldusreformi kontekstis on põhjust tõdeda, et paikkonnad, kus haritumate inimeste arv langeb alla kriitilise piiri, käivad paratamatult alla. Selles mõttes on kohalikud kõrgkoolid erakordselt tähtsad. Selgelt alahinnatud on kolledžite juurde loodud kompetentsikeskused, mis on juba suutnud piirkondlikku majandust elavdada.
Taasiseseisvumine ja äkki avanenud võimalus edaspidi ise oma elu korraldada vallandas enneolematu loomingulise palangu kõigis maakondades. Selle tagajärjel tekkis Eestisse lausa seitse uut ülikoolilinna, ehk väljapoole Tallinna ja Tartut asutasid kolledži kolm Eesti avalik-õiguslikku ülikooli: Tartu ülikoolil on Viljandi kultuuriakadeemia, Narva ja Pärnu kolledž, Tallinna ülikoolil Haapsalu ja Rakvere kolledž ning Tallinna tehnikaülikoolil Virumaa kolledž Kohtla-Järvel. Tallinna tehnikaülikoolil oli kolledž ka Kuressaares, kuid sellest on tänavuseks järele jäänud vaid mereakadeemia üks osakond. Tartu ülikoolil oli kolledž ka Türil, aga sellest on jäänud ainult mälestus.
Tekkelugu sarnane
Kolledžite tekkelugu on paljuski sarnane. Täiesti tühjale kohale ei tulnud midagi. Nii Viljandi kultuuriakadeemia kui ka Narva ja Rakvere kolledž kujunesid välja eelmise, n-ö keskeriharidusliku kooli reorganiseerimise tagajärjel pärast seda, kui pääsesime välja Nõukogude haridussüsteemist. Algusest peale tuntuim on neist kindlasti Viljandi, sest kes poleks kuulnud Viljandi kultuurikoolist, mis tegutses Viljandis juba 1960. aastast. 1991. aastal töötasid nad ennast üles kolledžiks, 2003. aastal akadeemiaks ning Tartu ülikooliga ühineti 2005. aastal. TÜ Viljandi kultuuriakadeemias õpib praegu ümmarguselt 700 üliõpilast.

TÜ Narva ja TLÜ Rakvere kolledž on rajatud seal eelnevalt töötanud pedagoogikakooli põhjal. Rakvere loeb oma algust aastast 1912, mil avati õpetajate seminar, pedagoogikakool töötas aastast 1972. Kolledž asub ajaloolises koolimajas, kus 1805. aastal hakkas tegutsema kuulus kreiskool, seal õppisid legendaarsed „Viru vande" osalised Faehlmann, Kreutzwald ning Neff. Tallinna ülikooli kolledži staatus saadi juba 1991. Oma õppekavasid on neil kaks: alushariduse õpetaja ja sotsiaalpedagoogika, kuigi on õpetatud ka inglise keele õpetajaid, riigiteadusi ja sotsiaaltööd. Üliõpilasi on praegu 200.

Narva pedagoogikakõrgkooliga lõi Tartu ülikool käed 1999. aastal ja sellest ajast räägime Tartu ülikooli Narva kolledžist, kus on 700 üliõpilase ringis.
Kõrgkool geenides
TLÜ Haapsalu kolledž peab oma eelkäijaiks Läänemaa õpetajate seminari (1922-1932) ja Haapsalu pedagoogilist kooli (1945-1953). Kumbki polnud teab mis pika ajalooga, aga jälg, mis neist maha jäi, oli päris sügav. Läänemaa õpetajate seminari kuulsaim õpetaja oli ilmselt Cyrillys Kreek ja üks kuulsaid vilistlasi meie endine legendaarne haridusminister Ferdinand Eisen. Haapsalu pedagoogilise kooli lõpetanute hulgas on näiteks graafik Kaljo Põllu ja mälestusväärne koolidirektor Voldemar Pinn. Mõlema kooli vilistlased said kuulsaks oma kutsekindluse poolest. Kas tehti parem valik juba kooli sisseastumisel või õpetajaamet oligi austusväärne, aga Haapsalus koolitatud õpetajate hulgas praktiliselt puuduvad need, kes oleksid elu jooksul ametit vahetanud.

Selle mõtte, et Haapsalus võiks õpetajakoolituse taastada, pani kohalikele inimestele pähe Voldemar Pinn ja teda toetasid mõlemad tollased maavanemad, nii Andres Lipstok kui ka Hannes Danilov. Asjaajamine langes soodsale pinnasele ja 1. septembrist 1998 saigi Haapsalust ülikoolilinn. Esialgu koolitati põhiliselt klassiõpetajaid, aga eri aegadel on seal õpetatud ka informaatikat, riigiteadusi, halduskorraldust ja mida kõike veel. Kuna esialgne mõte oli, et oma lapsed ei peaks minema kodunt kaugele, siis tuligi enamik õppijaid Läänemaalt ja läks tööle Läänemaa koolidesse või vallavalitsustesse. Aga pikapeale sai see nišš täis ja nii töötati välja uued õppekavad. Praegu õpib Haapsalu kolledžis rakendusinformaatikat, liiklusohutust, tervisejuhtimist ning käsitöötehnoloogiaid ja disaini kokku 300 üliõpilast.

Pärnus, nagu ka Haapsalus, otsekohe sellist kooli polnud, mida ümber struktureerides oleks saanud kolledži luua. Aga Pärnu on olnud päris ülikoolilinn - nimelt tegutses Academia Gustaviana 1699-1710 Pärnus. See on Tartu ülikooli ajaloo ametlik osa. 1991. aastal avati Pärnu linnaisade eestvedamisel Pärnu majanduskool, mille eesmärgiks seati koolitada personali Pärnu kuurortide tarvis. Tartu ülikooli kolledžiks saadi 1996. Tänaseks on Pärnus üheksa spaad, milliseid Stockholmis olevat ainult üks, nii et kui rääkida sellest, et iga õppeasutus peaks leidma oma niši, siis spaandus on pärnakate tõeline kullasoon. Pärnu kolledž on ka ainus kolledž Eestis, kus on ingliskeelne magistriõppekava - heaolu- ja spaateenuste disain ja juhtimine. Nende kuulsaim eriala on ilmselt turismi- ja hotelliettevõtlus. Kokku õpib seal praegu 600 üliõpilast.
Ida- ja läänepoolseim
Omaette põnev on Virumaa kolledži kujunemislugu, seda enam, et idapoolsest elust teab ülejäänud Eesti vähe. TPI Kohtla-Järve konsultatsioonipunkt alustas tööd 1959. aastal, millest 1969. aastaks kasvas välja TPI üldtehniline teaduskond suure hulga erialadega. Õhtuses õppevormis alustati tööd automaatika ja telemehaanika, elektrijaamade ja tööstusseadmete automatiseerimise, masinaehitustehnoloogia, metallilõikepinkide ja instrumentide, soojuselektrijaamade, keemilise tehnoloogia, masinaehituse ökonoomika ja organiseerimise, tööstuse planeerimise ja raamatupidamise erialal. Päevasesse õppevormi võeti vastu 25 üliõpilast. 1971. aastast hakati õpetama kaht päevast eriala: maardlate allmaakaevandamise tehnoloogiat ning kompleksset mehhaniseerimist ja masinaehituse ökonoomikat ja organiseerimist. Üldtehniline teaduskond likvideeriti 1992. aasta juunist ja asendati iseseisva, rakendusliku suunaga Virumaa kõrgkooliga.

Virumaa kõrgkool lõpetas tegevuse 01.09.2000 ja selle asemel tekkis TTÜ Virumaa kolledž. Õppekavasid oli kaks: tootmistehnika ja tööstusettevõtlus ning tehnikavaldkond. 2001. aastal avati tehnikavaldkonna asemel informaatika õppekava. Üliõpilasi on 450-500 vahel.

Ka TTÜ Kuressaare kolledži tekkelugu on meenutamist väärt. 1991. aastal asutasid Saare ja Hiiu maavalitsus iseseisva uurimisasutusena saarte instituudi, mille põhiülesandeks seati kogu Eesti asustatud saartelt laekuva teadusteabe tootmine, kogumine ja levitamine. 1999. aastaks jõuti lepingu sõlmimiseni TTÜ-ga ning instituudist sai TTÜ Kuressaare kolledž. Kuna tegu on Saaremaaga, siis eeldaks mereerialasid, aga seni pole neid väga olnud. Kuressaare esimene õppekava oli turismi- ja toitlustuskorraldus, millele lisandusid elektroonika ja väikeettevõtlus. TTÜ struktuuri ümberkorraldamise käigus jääb Kuressaarde alles vaid mereakadeemia keskus, kus on avatud kaks õppekava, millest üks - meretehnika ja laevaehitus - on merega seotud ning teine on ettevõtlus ja elamusmajandus. Üliõpilaste arv kõigub 170 ja 200 vahel.
Kuidas edasi?
Ühelt poolt on praegu tegutsevatele kolledžitele ja ka Kuressaare keskusele lubatud, et nende olukord ei muutu, aga teisalt peavad kõik oma olemasolu õigustamiseks pingutama. Üldiselt arvatakse, et kõige kindlamalt peaksid ennast tundma TÜ Narva kolledž ja Viljandi kultuuriakadeemia. Nende õpilaskond on arvukas, lisaks toetab Narva kolledžit nende julgeolekuline aspekt ja Viljandit selge ja ajalooline omapära. Aga ka nemad ei saa rahulikult loorberitele puhkama jääda ning peavad oma õppekavasid regulaarselt üle vaatama.

Oluline julgeoleku- ja eesti keele elushoidmise aspekt on lisaks kõigele muule ka TTÜ Virumaa kolledžil. Nemad peavad oma tugevuseks tihedat koostööd piirkonna ettevõtetega ning oma õppekavade kujundamist vastavalt nende vajadustele. Bakalaureusetasemel saab õppida keemiatehnoloogiat, tehnoloogiliste protsesside juhtimist, tootmise automatiseerimist ja rakendusinfotehnoloogiat. Siin on ka üks magistrieriala - kütuste keemia ja tehnoloogia -, kust on saanud tubli järelkasvu kolledži juures asuv põlevkivi kompetentsikeskus. Kolledžite juurde rajatud kompetentsikeskustest ei teata kuigi palju, ja need ongi täiesti omaette teema. Aga üks mis kindel: need kõik on juba mõjutanud kohalikku majandust ja mõjutavad veelgi.

Tundub, et kõige optimistlikumalt vaatab tulevikku TLÜ Rakvere kolledž, sest kokku on lepitud selle ühinemine Lääne-Viru rakenduskõrgkooliga Tallinna ülikooli egiidi all. Direktor Silver Pramann usub, et selle tagajärjel muutub TLÜ Rakvere kolledž Eesti suurimaks piirkondlikuks kolledžiks umbes 1600 üliõpilasega. Enne tuleb aga lahendada mitmed kinnisvaraprobleemid, sest koolihooned vajavad suuri investeeringuid ja üle vaadata tuleb mõned õppekavad.

Selge see, et lõputut hulka killustunud koole me ülal pidada ei suuda, ja viitteist kokakooli polegi vaja. Muidugi tuleb erialasid ja võib-olla koolegi ühendada, aga enne kui otsustatakse mõni õppeasutus kohapeal täiesti kinni panna, või veel hullem, Tallinna või Tartusse üle kolida, tuleb kõvasti kaaluda regionaalset aspekti. Üks oluline argument piirkondlike kolledžite kasuks on seegi, et tudeng, kes läheb Võrust, Hellenurmest või Kärdlast õppima Virumaale, Kuressaarde või Haapsallu, läheb pärast lõpetamist suure tõenäosusega koju tagasi, aga kui ta läheb Tallinna või Tartusse, siis see enam nii kindel ei ole.
Kogu Eesti peab elama
Analoogilise loosungiga püstitasid rootslased eesmärgi säilitada elu ka ääremaadel. Samasugust mõtteviisi püüdis Eestisse tuua Toomas Hendrik Ilves, kui oli veel välisminister, aga tundub, et mitte eriti edukalt. Ent kas nüüd, kui meil on haldusreform tõsiselt käsile võetud, ei tulekski just sellest lähtuda?

Haldusreform on meie praeguses olukorras vältimatu ja kindlasti toob see kaasa nii mõndagi head. Aga nagu ikka, on ka sellel heal oma vähem head küljed. Näiteks see, et töö kaotavad paljud haritud ja kõrgelt kvalifitseeritud inimesed, kes pahatihti enam samas paigas tööd ei leia. See protsess algas juba tükk aega tagasi, kui otsi maakondades hakkasid kokku tõmbama mitmesugused riigiametid. Juhtus seda, et töökoht kui selline jäi alles, aga tool viidi Tallinna, Tartusse või Pärnusse. Kohalikule omavalitsusele selgelt mõõdetav kaotus oli maksurahast ilmajäämine, ent see tõi/toob kaasa veel teisegi, üldse mitte väiksema, kuid raskemini hinnatava kaotuse, ja see on lahkuv vaimne potentsiaal. Näiteks kohaliku kooli tase ei sõltu ainult õpetajatest, vaid vähemalt samal määral ka kõrgelt haritud lapsevanematest. Mida tehakse kohalikus kultuurimajas, milliseid kontserte või teatrietendusi seal pakutakse või milline on kohalik ajaleht, sõltub piirkonnas elavate inimeste vaimsusest. Rääkimata akadeemilistest inimestest.

Selle tantsu põhjal, mis sisekaitseakadeemia kolimise ümber käib, võiks arvata, et valitsus on sama meelt. Tundub, et ükski kulu ei ole selle eesmärgi saavutamiseks liiga suur. Valitsus on valmis maksma kasvõi kõigi õppejõudude igapäevase sõidutamise eest Tallinnast Narva, peaasi et akadeemia ümber asustatud saaks. Huvitav, kas sama kehtib ka kursantide kohta? Tõsi, seda vajadust ei põhjendata ainult regionaalarengu argumentidega, vaid ka riikliku julgeolekuga. Selles mõttes on kahju paljudelt asjaosalistelt kuulda, et ülejäänud regionaalsete kõrgkoolide suhtes on nad pigem seda meelt, et milleks ülikoolidele need. Hoopis odavam on pidada kooli emaülikooli juures kas Tallinnas või Tartus. Muidugi, lihtne aritmeetiline rehkendus näitab, et ongi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Praeguse haldusreformi kontekstis on põhjust tõdeda, et paikkonnad, kus haritumate inimeste arv langeb alla kriitilise piiri, käivad paratamatult alla. Selles mõttes on kohalikud kõrgkoolid erakordselt tähtsad. Selgelt alahinnatud on kolledžite juurde loodud kompetentsikeskused, mis on juba suutnud piirkondlikku majandust elavdada. Taasiseseisvumine ja äkki avanenud võimalus edaspidi ise oma elu korraldada vallandas enneolematu loomingulise palangu kõigis maakondades.

# data[].attributes.body
Artikkel nr 1

Margus Pedaste on eesti bioloog ja pedagoogikateadlane.
Ph.D. bioloogia ja maateaduste hariduses.
Tartu ülikooli haridusteaduste instituudi haridustehnoloogia professor, Pedagogicumi juhataja

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
PISA 2015 uuringu tulemusi on vaadeldud juba mitmest aspektist. Enamasti keskendutakse sellele, kui head on Eesti õpilased võrreldes teiste riikidega. Mõnikord seatakse kahtluse alla PISA väärtuslikkus. Teinekord tuuakse välja, et kuigi PISA tulemused on head, vajab meil hulk probleeme lahendamist.
Vaatluse alt on aga välja jäänud, mis siis täpsemalt hästi on ja mis vajab arendust. Samuti see, milline võiks olla meie vastutus teiste riikide nõustamisel ja mida saaksime ise teistelt õppida. Kui oleme head, kohustab see ju teisi toetama.
Oleme tublid
Tõsi, PISA uuringu järgi on Eesti põhikooliõpilaste tulemused jätkuvalt maailma parimate seas. Meil on väga vähe kõige madalamate oskustega noori. Eesti põhiharidussüsteemi on hinnatud üheks maailma parimaks Kanada, Taani, Hongkongi ja Macau oma kõrval - see on pigem egalitaarne, meil on vähe hariduslikku kihistumist, koolil või sotsiaalmajanduslikul taustal on väga väike roll õpilaste akadeemiliste tulemuste prognoosimisel. Meil on tublid õpilased, lapsevanemad ja õpetajad.

PISA on OECD algatusel läbiviidav uuring, milles hinnatakse 15-aastaste suutlikkust rakendada oma teadmisi ja oskusi elulistes situatsioonides kolmes valdkonnas: funktsionaalne lugemine, matemaatiline kirjaoskus, loodusteaduslik kirjaoskus. Lisaks täidetakse küsimustik, millega õpilased hindavad enda hoiakuid, nt 2015. aastal uuriti, mis tööd soovivad õpilased 30-aastaselt teha.

PISA uuringut viiakse läbi iga kolme aasta tagant, Eesti on osalenud neljal korral ja olnud iga kord teistega võrdluses väga heal tasemel. 2015. aastal osales PISA uuringus 72 riiki ja majanduspiirkonda enam kui poole miljoni õpilasega, Eestist 5587 õpilast 206 koolist.
Kelle poole vaadata?
Vaadates loodusteaduslikke teadmisi ja nende rakendamise oskust, tuleb välja, et punktide keskmise alusel on Eesti õpilased Euroopas esimesel ning maailmas Singapuri ja Jaapani järel kolmandal kohal.

Kui alla baastaseme jääb maailmas 22% õpilastest, siis Eestis 9% - vähem kui teistes Euroopa riikides. Seega võiks meilt õppida, kuidas toetada mahajääjaid. Tippsooritajaid on keskmiselt 8%, aga Eestis 13,5%. Tipus eristub selgelt Singapur oma 24,2 protsendiga.

Mõtlemapanevad on ka mõned seosed. Näiteks see, et mida enam aega kulutavad õpilased õppimisele, seda madalam on tulemus - kvantiteedi kõrval on oluline kvaliteet. Või eriti just matemaatikas see, et mida väärtustatumana õpetajad end ühiskonnas tunnevad, seda enam on tippsooritajaid. Singapur, Korea, Soome ja Kanada on meile hea eeskuju.

Heade teadmiste kõrval on meil probleemiks õpilaste vähene soov siduda oma karjäär loodusteadustega. Üldiselt oleme siin päris OECD keskmise lähedal - umbes veerand õpilastest näevad, et võiksid 30-aastaselt töötada loodusteaduste vallas. Kõige murelikumas olukorras on Taani, Indoneesia, Saksamaa ja Holland. Neil on siin meilt õppida.

Meil endal on aga mõistlik vaadata ka Dominikaani vabariiki, Costa Ricat, Jordaaniat, Araabia Ühendemiraate või Ameerika Ühendriike ja Kanadat, Sloveeniat ja Ühendkuningriiki, kus on meist palju enam loodusteadusest huvituvaid noori. Huvi loodusteaduste vastu on suuresti kasvanud Iirimaal.

IKT-valdkonnas näeb oma tulevikutööd 12,5% meie tippsooritajatest. See on küll maailma parim näit, aga kas ka piisav? Kui tippe on loodusteadustes 13,5%, on see umbes 1500 õpilast kogu Eesti õpilaste aastasest arvust. Kui IKT-valdkonda soovib tulla neist 12,5%, on see umbes 190 õpilast aastas.

Ainuüksi Tartu ülikoolis soovitakse informaatika ja arvutitehnika õppekavadele õppima võtta 190 üliõpilast aastas. Tallinna tehnikaülikool, Tallinna ülikool, Eesti infotehnoloogia kolledž ja teised rakenduskõrgkoolid ootavad aga samuti õppureid.
Meil on probleem ...
Kuna tippe ei ole nii palju isegi suurima tippude osakaaluga Eestis, siis peamegi orienteeruma laiemale rühmale. Kas oleme selleks valmis?

2013. aastal õpinguid alustanud pidid eelmisel kevadel õpingud lõpetama, kuid lõpudiplomi sai vähem kui kolmandik. Ehk tuleb akadeemiliste tulemuste asemel pöörata rohkem tähelepanu õpilaste huvile? Ehk peame leidma üles need õpilased, kes usuvad iseendasse, soovivad valdkonnas töötada ja tahavad midagi olulist saavutada? Meie oma uuringud TÜ, TTÜ ja IT-kolledži üliõpilaste seas näitavad, et üliõpilaste sotsiaalne integratsioon, sh töökogemuse ja lõpetamise järel tööleasumise tõenäosus, prognoosib lõpetamise tõenäosust palju täpsemalt kui õpitulemused.

Seega on meil probleem: inimesed küll õpivad, aga ei huvitu ka heade tulemuste korral edasiõppimisest. Meie õpiprotsess nii koolis kui ka ülikoolis ei ole piisavalt relevantne ja on liiga harva nüüdisaegne. Õpetajad ja õppejõud ei ole julenud või osanud kasutada autonoomiat, mis neile on antud.

Koolide jaoks on Eestis riigi tasandil kokku lepitud oodatud tulemused, aga kooli ja õpetaja otsustada on jäetud, kuidas nendeni jõuda. Ülikoolis on riik andnud meile võimaluse mõelda õppekavagruppide raames ise, milliseid õppekavu avada ja sulgeda, kui palju võtta tuleviku vajadustele tuginevalt vastu üliõpilasi ja kuidas neid õpetada. Reaalsus ei ole siin rõõmustav.

Kuigi võimalused autonoomiaks on loodud, ei ole see muutusi kaasa toonud. Uuringud näitavad, et Eesti õpetajate pedagoogilised uskumused on küll liikunud ainekeskselt õppijakeskse, koostöisust toetava, sotsiaalkonstruktivistliku vaate suunas, kuid samas on kõige levinumad õppeviisid endiselt esitlusekeskne materjalist kokkuvõtte tegemine, töövihikute täitmine ja lihtne treenimine.
Kõik on andekad
Seega on millestki puudus. Meil tuleb pöörata senisest rohkem tähelepanu koostööle, ühtsustunde kasvatamisele, ühisele õppimisele, üksteise toetamisele, kaasavale haridusele - iga õppija oma eripäraga on eriline ja väärtuslik. Pea kõik oleme mingis aspektis andekad, sealhulgas enamasti ka need, kel on õpi- või käitumisraskused, düsgraafia, düsleksia, Aspergeri sündroom, aktiivsus- ja tähelepanuhäire, füüsiline puue või psüühiline erivajadus. Need on kõik meie inimesed, kellel on anda oluline panus ühiskonnale.

Tõhusam kaasamine, sallivus, integratsioon ja headus võiks tagada tulemuslikuma ühiskonna ka siis, kui meie PISA tulemus oleks praegusest madalam. Meie eesmärgiks võiks saada senisest enam sallivust, koostööd, ühtsust, positiivsust ja ausameelsust kandvate hoiakute kujundamine ning hoiakutele vastav tegutsemine. Inglise keeles räägitakse sellest, kasutades sõna integrity. Akadeemilised tulemused üksi ei ole piisavad.
Seitse eesmärki
Siit jõuamegi selleni, et meil on vaja nüüdisaegset õpikäsitust. Nii koolis kui ka ülikoolis. Tartu ülikooli haridusteaduste instituudi töörühmas on jõutud rahvusvaheliste uuringute ja käsituste analüüsil selleni, et nüüdisaegsel õpiprotsessil on seitse olulist eesmärki: enesejuhitud ja koostöine õpe, meeldivad kogetud emotsioonid ja sisemine motivatsioon, valmisolek ebakindluseks ja avatus ning refleksioonioskus. Need peaksid läbima meie õppejõudude ja õpetajate igapäevatööd.

Iga päev peaksime mõtlema, kuidas aidata õppijat oma õppimist juhtima, kuidas aidata õpilasi refleksiooni kaudu oma kogemustest õppida, kuidas suunata neid üheskoos õppima ja üksteist toetama, kuidas valmistada neid ette muutuvates oludes konstruktiivselt tegutsema, olema avatud ja sallivad erisuste suhtes, kuidas aidata neil selles keerulises maailmas saavutada emotsionaalset rahulolu ja toetada teisi selle saavutamisel ning kuidas kõige eelneva õppimise ajendiks oleks õppija sisemine motivatsioon - sügavalt sisemusest tulev soov olla hea inimene ja saada veel paremaks teisi toetades, mitte individualistlikult ennast teistega vastandades.

Oleme suutnud tagada võrdse ligipääsu haridusele, vähemalt põhiharidusele. Seda võiks meilt õppida igaüks. Eriti kui mõelda, et meil käivad käsikäes head akadeemilised tulemused ja võrdsus. Oluliselt kehvem on olukord haridussüsteemis valitseva võrdsusega Ungaris, Prantsusmaal, Belgias, Luksemburgis, isegi Šveitsis ja Singapuris. Seega on neil ehk meilt midagi õppida.

Mis kasu on aga võimalustest ja headest tulemustest, kui õpilased ei näe oma tulevikku seoses valdkonnaga? Loodusteaduste näitel on meil siin õppida Singapurilt, Kanadalt, Sloveenialt, Austraalialt ja USA-lt. Valdkonna vastu huvi kasvatamisel tuleks õppida Iirimaalt. Õpetajaameti atraktiivsuse tõstmiseks õppigem Singapurist, Lõuna-Koreast ja Soomest.
Hoiakud ja oskused
Tippude toetamisega peame veel tööd tegema. Siin ei tohi meid uinutada teiste tagasihoidlikumad tulemused. Haridusinnovatsiooniks on meil vaja personaalselt läheneda igale õppijale ning toetada koostöist õppimist, huvi valdkonna arendamise vastu. Õpianalüütika võimalused on siin veel kasutamata.

Akadeemiliste tulemustega on meil hästi, aga sotsiaalne integratsioon ja autonoomia teevad muret. Õpetajatele keskenduvast OECD TALIS-e uuringust tuleb välja, et meie õpetajad pole harjunud professionaalsetes võrgustikes toimetama ja üksteisega koostööd tegema. Siin on meil õpikohaks taas Singapur, aga ka Shanghai, Uus-Meremaa ja Ühendkuningriik.

Meil on piisavalt uuringupõhist ja rahvusvahelisele koostööle tuginevat teadmist selle kohta, milline peaks olema nüüdisaegne õpikäsitus, kuid vähe valmisolekut muutuda, üksteiselt õppida, koos õppida. Uskumuste, hoiakute ja tegude kooskõla vajab eraldi tähelepanu.

Iga nüüdisaegne õpetaja ja õppejõud usub, et aineteadmistest olulisem on arendada loovust, kriitilist mõtlemist, probleemi lahendamise oskusi, innovatsiooni loomise oskusi, koostööoskusi, andmete kogumise ja analüüsimise oskusi ning teiste kaasamise oskusi. Kätte on jõudnud hoiakute ja oskuste aeg. Edasi jääb vaid tegutseda hoiakute ja tegevuse kooskõla suunas.

Siin saamegi küsida: mida saab igaüks meist ära teha? Kuidas õpetan või õpin mina ja lasen teistel õppida? Kui koostöine ja avatud olen, kui salliv ja hea, milliseid hoiakuid toetan ja oskusi arendan? Eesti on riik globaliseeruvas maailmas ja meil on võimalus paljudelt õppida, aga ka maailma arengut suunata.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kellele võiks olla eeskujuks Eesti haridussüsteem?

# data[].attributes.attachment_link.description
PISA 2015 uuringu tulemusi on vaadeldud juba mitmest aspektist. Enamasti keskendutakse sellele, kui head on Eesti õpilased võrreldes teiste riikidega. Mõnikord seatakse kahtluse alla PISA väärtuslikkus. Teinekord tuuakse välja, et kuigi PISA tulemused on head, vajab meil hulk probleeme lahendamist. Vaatluse alt on aga välja jäänud, mis siis täpsemalt hästi on ja mis vajab arendust.