# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література доби Ренесансу - відеоурок, 9 клас, українська література

# data[].attributes.headline
КРОК 1 "ПОВІСТЬ МИНУЛИХ ЛІТ"

# data[].attributes.subject
КРОК 1 "ПОВІСТЬ МИНУЛИХ ЛІТ"

# data[].attributes.headline
Микола Гоголь.

# data[].attributes.subject
Микола Гоголь.

# data[].attributes.attachment_link.title
«Слово про похід Ігорів». ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
«Слово про похід Ігорів». ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Новицька

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕВИГАДАНІ ІСТОРІЇ  № 27 (Іван Котляревський)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир МЕЛЬНИЧЕНКО, доктор історичних наук, лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка У жовтні 1851 р. Осип Бодянський, який покровительствував у Москві багатьом виходцям із України, запропонував молодому чиновнику Міністерства народної освіти Григорію Данилевському, котрий приїхав із Петербурга до Москви зі службовим дорученням, відвідати Миколу Гоголя, щоб у нього вдома послухати малоросійські пісні у виконанні якогось заїжджого співака-земляка. Уродженець Ізюмського повіту на Харківщині Дани левський згадував, що несподівана можливість познайомитися з великим письменником вельми його порадувала. Якщо вірити Данилевському, він описав зустріч з Гоголем відразу після неї. Втім, як відомо, спогади було опубліковано... три з половиною десятиліття потому. З огляду на сенсаційні подробиці публікації, цей величезний інтервал між подією та її описом неодноразово бентежив гоголезнавців різних поколінь, але, тим не менше, з того часу вони завжди посилалися на Данилевського. Та про все по чину.
У призначений час Данилевський прийшов до Бодянського, який жив тоді в Арбатській дільниці в будинку Надії Мещеринової, що біля церкви Старого Вознесіння, на розі Великої Нікітської вулиці й Мерзляківського провулку (Шевченківські місця!). Звідки до будинку, де у графа Олександра Толстого жив Гоголь, кілька сотень кроків, але Бодянський, у якого боліли ноги, взяв візника з дрогами.

Вони швидко спустилися Нікітським бульваром до будинку, котрий москвичі називали іменем колишнього домовласника - Тализіна, в'їхали в кам'яні ворота високої огорожі й повернули до балконної галереї. У передпокої нижнього поверху літній слуга графа привітно вказав їм на двері праворуч. "Не спізнилися?" - запитав Бодянський, з притаманною йому кульгавістю проходячи в двері. "Пожалуйте, ждутс!" - відповів слуга. Бодянський, минувши передпокій, зупинився перед наступними, зачиненими дверима в кутову кімнату, два вікна якої виходили у двір і два - на бульвар. Там - робочий кабінет Гоголя. Бодянський постукав у двері цієї кімнати. "Чи дома, брате Миколо?" - запитав рідною мовою. "А дома ж, дома!" - так само українською відповів Гоголь. Двері прочинилися. На порозі стояв господар. Гості ввійшли до кабінету.

Данилевський писав, що Бодянський відрекомендував його Гоголю, сказавши, що той служить чиновником з особливих доручень при товаришеві міністра народної освіти Авраамі Норові. Та відразу запитав, озираючись: "А де ж наш співак?" Гоголь відповів із неприхованим невдоволенням: "Підманув, поїхав до Щепкіна на вареники! Щойно прислав цидулку з вибаченнями, начебто забув, що спершу пообіцяв туди". - "А може, й так, - сказав Бодянський, - вареники не свій брат".

Він, як ніхто, знав про Гоголеву пристрасть до вареників, а в першій половині минулого, 1850 р., троє земляків взагалі регулярно збиралися на "вареники і пісні" у Сергія Аксакова. У щоденнику Бодянського читаємо: "Под варениками разумеется обед у С. Т. Аксакова, по воскресеньям, где непременным блюдом были всегда вареники для трёх хохлов: Гоголя, М. А. Максимовича и меня, а после обеда спустя час, другой, песни малороссийские под фортепьяно, распеваемые второю дочерью хозяина, Надеждою Сергеевною...". Між іншим, Тарас Шевченко також згадував, як 25 березня 1858 р. у Сергія Аксакова "с наслаждением слушал мои родные песни, петые Надеждой Сергеевной"... В останніх рядках московської сторінки біографії Гоголя вимагає нового прочитання саме його щире захоплення малоросійськими піснями, які залишилися чи не єдиною духовною ниткою, що пов'язувала тоді Миколу Васильовича з Україною.

Розмовляючи з гостями, Гоголь то походжав кімнатою, то сідав у крісло до столу, за яким Бодянський і Данилевський розмістилися на дивані, й час від часу позирав на них. Середнього зросту, міцний і, як здалося гостям, із цілком здоровим кольором обличчя, він був одягнутий в темно-коричневе, довге пальто і темно-зелений оксамитовий жилет, щільно застібнутий до шиї, в якому, поверх атласної чорної краватки, видніли білі, м'які комірчики сорочки. Його довге, каштанове волосся прямими пасмами спадало нижче вух, ледь-ледь загинаючись над ними. Тонкі, темні, шовковисті вусики заледве прикривали повні, красиві губи, під якими була крихітна еспаньйолка. Невеликі карі очі дивилися ласкаво та обережно, здавалося, вони не усміхалися навіть тоді, коли Гоголь говорив щось веселе і смішне. Довгий, кістлявий ніс надавав цьому обличчю і цим обережним очам щось пташине, вивчаюче і водночас доброзично-гордовите. Так дивляться з дахівок українських хуторів, стоячи на одній нозі, уважно-задумливі бусли. Гоголь у цей час був дуже подібним на свій портрет, писаний з нього в Римі у 1841 р. знаменитим Олександром Івановим. Цьому портрету він, як відомо, віддавав перевагу перед іншими. Вгамувавши мимовільне збентеження, Данилевський почав поволі прислухатися до розмови Гоголя з Бодянським, що й дає змогу тепер відтворити будь-який її сюжет.

Але нас особливо цікавить той момент, коли Бодянський раптом запитав, звертаючись до Гоголя, який захоплено хвалив Аполлона Майкова: "А Шевченко?" Той трохи помовчав і, здається, наїжачився. На гостей із-за конторки знову глипнув обережний бусел. "Як він Вам?" - наполягав Бодянський. "Добре, що й казати, - нарешті відповів Гоголь. - Тільки не ображайтеся, друже мій ... Ви - його шанувальник, а його особиста доля варта всілякої участі й співчуття..." - "Але навіщо Ви домішуєте сюди особисту долю? - з невдоволенням заперечив Бодянський. - Це зайве... Скажіть про талант, про його поезію..." - "Дьогтю багато, - неголосно, але твердо промовив Гоголь, - і навіть додам, дьогтю більше, ніж власне поезії. Нам-бо з Вами, як малоросам, це, мабуть, і приємно, та не у всіх носи, як наші. Та й мова..." Тут Бодянський, який відразу занепокоєно насторожився, не витримав, почав заперечувати і швидко розпалився. Гоголь, навпаки, залишався спокійним і відповів повагом, навіть повчально: "Нам, Осипе Максимовичу, слід писати російською, треба прагнути до підтримки і зміцнення однієї, панівної мови для усіх рідних нам племен. Домінантою для росіян, чехів, українців і сербів повинна бути єдина святиня - мова Пушкіна, яким є Євангеліє для всіх християн, католиків, лютеран і гернгутерів. А Ви хочете провансальського поета Жасмена поставити врівень з Мольєром і Шатобріаном!" - "Та який же це Жасмен? - вигукнув Бодянський. - Хіба їх можна порівнювати? Що Ви? Ви ж самі малорос!"

Ця негайна, гостра і рішуча реакція Бодянського, його повна незгода з Гоголем роблять високу честь професорові Московського університету. То був зоряний час його життя! Бодянський ніколи про це не заявляв, але для історії саме та мить в його біографії була справді важливою. Він захистив генія Шевченка перед генієм Гоголем!

Гоголь, очевидно, відчув силу супротиву, він раптом зупинився біля конторки й, ніби тримаючи удар, сперся на неї спиною. Потім упевнено продовжив: "Нам, малоросам і росіянам, потрібна одна поезія, спокійна і сильна, нетлінна поезія правди, добра і краси. Я знаю і люблю Шевченка як земляка і обдарованого художника; мені вдалося і самому дечим допомогти в першому влаштуванні його долі".

Навряд чи це відповідає дійсності. Принаймні жодних інших свідчень про Гоголеву причетність до Шевченкової долі не збереглося. Жонглювання припущеннями, зокрема й усупереч свідченням самого Шевченка, поки що не дало жодних, справді наукових, результатів. Відомо, що в листах до Варвари Рєпніної Тарас Григорович однозначно заявив, що йому не вдалося познайомитися з Миколою Васильовичем. Можна, звичайно, без жодного сумніву, переконувати себе та читачів, що Шевченко, виявляється,... містифікував царських перлюстраторів, оберігаючи Гоголя від неприємностей за знайомство з крамольним засланцем. Але перетворювати це припущення на науковий аргумент, множачи подібні гіпотези, - це вже не наука.

Більше того, перебуваючи на засланні, поет, як зазначав Сергій Єфремов, "пишучи про свій скрут і до Жуковського, і до В. Григоровича, і до гр. Ф. Толстого, Шевченко так-таки й не зібрався і не наважився обернутися до свого улюбленого письменника і земляка в особистій справі... Він все ж ніби почуває в йому щось наче чуже собі, не суголосне... й у найзвичайнісінькому життєвому розумінні".

Як на мене, то можна хіба що допустити, що Гоголь якимось чином дізнався про турботи його приятелів Василя Жуковського й Аполлона Мокрицького щодо звільнення поета з кріпацтва. Сам він у той час був за кордоном.

Юрій Барабаш жорстко зазначає, що уподібнення Тараса Шевченка до провансальського поета Жака Жасмена зводить нанівець "висловлені Гоголем у тій самій розмові побіжні позитивні репліки - про "знання" ним Шевченка і "любов" до нього "як земляка й обдарованого художника"; якщо розмову 1851 р. вірно відтворено, то зі зіставлення двох взаємозаперечних характеристик випливає, що Гоголь якраз не знав Шевченка, не розумів і не цінував, як мало би бути, його талант".

У цьому контексті доцільно сприймати і подальші висловлю вання Гоголя про Шевченка, наведені Данилевським: "Але його занапастили наші розумники, наштовхнувши його на твори, далекі від істинного таланту. Вони все ще дожовують європейські давно викинуті жуйки. (За два роки до того, 14 грудня 1849 р., Гоголь у листі до Василя Жуковського висловив цю думку про деяких його ліберально налаштованих знайомих, які "в полном невежестве дожёвывают уже выплюнутые жеваки". - В. М.) Росіянин і малорос - це душі близнюків, які доповнюють одна одну, рідні й однаково сильні. Надавати перевагу одній на шкоду іншій неможливо. Ні, Осипе Максимовичу, не те нам потрібно, не те. Всяк, хто пише тепер, повинен думати не про розбіжності; він повинен перш за все поставити себе перед обличчя того, хто дав нам вічне людське слово..."

Довго ще Микола Васильович говорив у такому дусі. Бодянський тепер уже пригнічено мовчав, але, вочевидь, не погоджувався з Гоголем. Йому було зовсім незрозуміло, коли й чим той допоміг Шевченкові, проте запитувати не хотілося. Щирого поетового друга опанувало відчуття несправедливості, вчиненої щодо засланого Шевченка в його - Бодянського - присутності. І він нічого не міг вдіяти! З гіркотою згадав єдиного листа, якого отримав від Шевченка з Оренбурга на початку минулого року. Поет писав, що Господь не дав йому докінчити віку на любій Україні, тому йому тяжко. Аж сльози капають, так тяжко! "Мене з Києва загнали аж сюди, і за що? За вірші! І заказали писать їх..." За вірші, які Шевченко написав материнською, українською мовою! А Гоголь...

Нестерпно заболіло серце. Чи душа? "Треба просто піти звідси!" - вирішив Осип Максимович і полегшено зітхнув, підводячись. Сказав голосно, твердо, але ввічливо: "Ну, ми Вам заважаємо, пора нам додому!"

Гості розкланялися і вийшли. "Дивна людина, - схвильовано промовив Бодянський, коли вони опинилися на Нікітському бульварі, - на нього як найде. Заперечувати значення Шевченка! От уже, мабуть, не з тієї ноги нині встав".

А знаєте, як прокоментував усе це ростовський гоголезнавець Павло Шестаков у книжці "Между днём и ночью. Размышления о Гоголе"? Цитую: "Вони (Бодянський і Данилевський. - В. М.) ніяк не могли зрозуміти, що любитель вареників і українських пісень (Гоголь. - В. М.) - великий російський письменник, хоч би з якої ноги він встав". Ох, як насправді мало знав автор Гоголевого друга, котрого в книзі чомусь названо ще й Бородянським! Адже насправді Бодянський розумів Гоголя значно глибше й проникливіше, ніж деякі сучасні гоголезнавці, зокрема Шестаков. Осип Максимович, на відміну від автора цитованих слів, розумів, що великий російський письменник Микола Гоголь мав українську душу, яка страждала від національного роздвоєння й комплексувала, відчуваючи історичну правоту Шевченка.

Мені довелося зустрічати твердження, що Данилевський приписав Гоголеві слова, які той нібито насправді не говорив. Але пам'ятатимемо, що Данилевський, так би мовити, застрахувався: "Вышеприведенный разговор Гоголя я тогда же сообщил на родину близкому мне лицу, в письме, по которому впоследствии и внес его в мои начатые воспоминания. Мнение Гоголя о Шевченко я не раз, при случае, передавал нашим землякам. Они пожимали плечами и с досадой объясняли его посторонними, политическими соображениями, как и вообще все тогдашнее настроение Гоголя" (Данилевский Григорий. Знакомство с Гоголем // Исторический вестник. Историко-литературный журнал. - С.-Петербург, 1886. Том XXVI. С. 479-480). До того ж, мало хто згадує, що Данилевський якось не лише показував свої записи Бодянському, а й врахував його правки, тобто, спогади були дав но готові й чекали свого часу. Між іншим, у передмові до Повного зібрання творів Тараса Шевченка в дванадцяти томах Іван Дзюба і Микола Жулинський справедливо наголосили, що насправді "немає підстав не вірити Данилевському, який згадує розмову О. Бодянського з М. Гоголем восени 1851 р.".

Саме так! І насамперед тому, що на той час уже минуло понад десять років, як Микола Васи льович зафіксував дедалі міцніюче своє "почуття любові до Росії". 21 лютого 1841 р. написав Сергію Аксакову: "Теперь я ваш; Москва моя родина". В листі до Олександра Данилевського від 15 серпня 1844 рр. з Остенде Гоголь зізнавався: "...Мне Россия и всё русское стало милей, чем когда-либо прежде..."

Наростаюча любов до Росії відчутно відбулася у трансформації змісту "Тараса Бульби". Зросійщений Гоголь залишив у російській та світовій літературі хрестоматійно-знаменитий ліричний відступ (наприкінці першого тому "Мертвых душ"): "Русь! Вижу тебя из своего прекрасного далека!" Та ще - славнозвісний героїко-пафосний образ Росії-трійки.

Нагадаю, що століття тому філософ і богослов Євген Трубецькой (1863-1920) мудро наголошував, що у самого Гоголя на вустах ворушиться не відповідь, а питання: "Русь, куда ж несёшься ты? Дай ответ! Не дает ответа!" Бо сказати, що національне існування є швидкий рух, скачка, - значить нічого не сказати: сутність руху народу визначається його метою. Замість відповіді про мету Гоголь дав лише відображення самого стремління до неї... Недивно, що це питання виявилося роковим для Гоголя: щоб творити, йому треба було ясно бачити російську перспективу і знати, куди він веде свого читача.

Зате Микола Васильович, говорячи словами сучасного російського гоголезнавця Бориса Сушкова, зробив найголовніше для Росії: "Усі наші родові, психологічні та моральні риси, що стали рисами нашої державності, були ним схоплені та втілені навіки. Більше того, він очолив нашу національну генетику та вказав її колосальний структурний дефект".

Сучасний московський історик-українознавець Віктор Мироненко зауважує, що в гоголівському пасажі про Русь-трійку відображено "невиразне почуття, що живе десь у глибині української душі", яка з обережністю й тривогою ставиться до російської ментальної звички їхати, не розбираючи дороги й зламавши голову. До речі, чи задумувалися ви над тим, що ліричний відступ автор озвучує як споглядач, людина зі сторони (української сторони), яка не є учасником російського польоту на конях, що наводить жах? Я згадав, як у березні 1849 р., перебуваючи у Москві, Гоголь писав графині Ганні Вієльгорській: "Легче сделаться русскою языком и познаньем России, чем русскою душой... Если Богу не будет угодно, вы никогда не сделаетесь русскою". Гоголь добре розумівся на цьому й залишався з українською душею...

Повертаючись до спогадів Данилевського, приверну увагу читача до цікавого сюжету. Він передав слова Гоголя, нібито сказані в 1851 р. про те, що росіяни й українці - близнюки за душами, які "доповнюють одна одну". Насправді це повтор слів із листа Гоголя до Олександри Смирнової від 24 грудня 1844 р. про те, що природи росіян і українців "должны пополнить одна другую".

Так само у спогадах Данилевського сказано від імені Гоголя щодо душ українців і росіян: "Віддавати перевагу одній на шкоду іншій, неможливо". У листі Гоголя, написаному за сім років до того: "...Сам не знаю, какая у меня душа, хохлацкая или русская. Знаю только то, что никак бы не дал преимущества ни малороссиянину перед русским, ни русскому перед малороссиянином".

То чи міг Данилевський у 1886 р. знати зміст згаданого листа Гоголя до Смирнової? Так! Уривки з нього вперше опублікував Пантелеймон Куліш у 1856 р. у книзі "Записки о жизни Николая Васильевича Гоголя, составленные из воспоминаний его друзей и знакомых и из его собственных писем". Наступного року Куліш опублікував згаданий лист із цитованими рядками Гоголя.

Таким чином, Данилевський не перекрутив слова Гоголя, але, певно, переніс їх із року 1844-го в рік 1851-й, що значною мірою знижує довіру до автентичності спогадів. Не заперечуючи їхню цінність, висловлю припущення, що все-таки спогади були певною мірою додумані й осучаснені Данилевським на догоду якимось і чиїмось інтересам. Саме у 1886 р. Данилевський отримав чин таємного радника, і йому було що зберігати.

Відомий московський гоголезнавець Ігор Виноградов пояснює Гоголеву позицію щодо російської мови: "Судячи з усього, надаючи перевагу російській мові перед малоросійською (але водночас не відмовляючи у достоїнстві останній), Гоголь, як і в інших випадках, наслідував заповіт Св. апостола Павла: "...Ревнуйте про те, аби пророкувати; але не забороняйте говорити й мовами... Якщо вся церков зійдеться разом, і всі почнуть говорити незнайомими мовами, та ввійдуть до вас незнаючі або невіруючі, - то чи не скажуть, що ви біснуєтесь?" На це нагадаю слова Біблії про те, що "вже не побачиш народу... незрозумілоязикого, якого не можна було б зрозуміти".

Насправді треба зазначити, що в позиції та словах Гоголя був і глибший сенс, який свого часу особливо тонко вловив Сергій Єфремов. Він звернув увагу на те, що письменник, який "сам для себе не міг визначити, "яка в нього душа", в особі свого земляка з певно-визначеною й виразно-виявленою національною і політико-соціальною "душою" міг почувати, коли хочете, певний докір..." Найбільше це сублімувалося в питанні про мову: "Гоголь не міг не почувати й того, що саме Шевченко з його репутацією безкомпромісного на даному пункті був для нього живим докором. Принаймні в епізоді, переказаному в споминах Данилевського, можна вловити й нотку самооборони, те апологетичне завзяття, яке, обороняючи себе від угадуваних закидів, силою розгону, реакції перегинає палицю в інший бік". На підтримку цієї тези нагадаю точні оцінки відомих сучасних учених. Микола Жулинський вважає, що "відхід від рідної мови для Миколи Гоголя не пройшов безслідно - він спровокував кризу та започаткував роздвоєння національної свідомості". На думку Юрія Барабаша, мовна двоїстість, ставши складником двоїстості національної свідомості, втрати ідентичного, водночас виступила й їхнім чинником, каталізатором гострої психологічної роздвоєності.

Барабаш і Жулинський переконливо показали глибинну духовно-творчу пов'язаність Гоголя і Шевченка, які були етнічними братами, дітьми однієї матері-України, - двома іпостасями української ментальності. Гоголь і Шевченко відтворюють і внутрішню діалектику українського духу, і його двоєдину цілісність, тяглість національної історичної долі.

Шевченко знав про Гоголя більше і розумів його глибше, ніж нам відомо. Якось улітку 1859 р. в Переяславі зайшла мова про Миколу Васильовича з Андрієм Козачковським, і той згадував: "Він не співчував йому (Гоголю. - В. М.): за його словами, нездійсненні честолюбні мрії стали причиною його розумового розладу". Втім, те, що відомо, незаперечно свідчить: до постаті та творчості Гоголя Шевченко ставився з високим пієтетом. 7 березня 1852 p. поет зізнався у листі до Варвари Рєпніної з Оренбурга:

"Перед Гоголем должно благоговеть как перед человеком, одарённым самым глубоким умом и самою нежною любовью к людям! ... Наш Гоголь - истинный ведатель сердца человеческого! (Між іншим, у Гоголя є вислів - "ведатель человека". - В. М.). Самый мудрый философ! и самый возвышенный поэт должен благоговеть перед ним как перед человеколюбцем! Я никогда не перестану жалеть, что мне не удалося познакомиться лично с Гоголем. Личное знакомство с подобным человеком неоцененно..."

Це написано через два тижні після смерті Гоголя, про яку Шевченко ще не знав. Але ми відчуваємо, що їхня незустріч уже стала вічністю. А Шевченкові слова звучать, як на похоронах Гоголя... У листі до Бодянського від 1 травня 1854 р. Тарас Григорович просив:

"...Піди в Симонов монастир і за мене помолися Богу на могилі Гоголя за його праведную душу". Шевченко не знав, що Гоголя поховано в Даниловому монастирі, але це набуло містично-заворожуючого змісту, коли у записній книжці Гоголя за 1841-1845 рр. зустрів помітку: "Симонов монастырь". В іншій записній книжці Гоголь перераховував деякі монастирі й церкви "по дороге к Симоновскому". Ніби Кобзар відчував, що Симонов монастир Гоголю не чужий... Не забудьмо й найголовніше - Шевченкові слова, виплеснуті з глибини серця в Щоденнику 5 вересня 1857 р.: "О Гоголь, наш безсмертний Гоголь!" У цьому присвійному займеннику - наш - уособлено генетичну й фактичну належність Гоголевої душі (саме вона - безсмертна!) його Батьківщині - Україні, а Гоголевої творчості - українській, російській і світовій літературам.

27 квітня 1861 р. повз будинок Тализіна в Москві, в якому з грудня 1848 р. жив і в лютому 1852 р. помер Гоголь, провезли домовину з прахом Шевченка по дорозі з Миколаївського вокзалу до храму Тихона Амафунтського на Арбатській площі. Ніколи раніше віртуальне перетинання двох українських геніїв не було таким близьким... У 1909 р. на Арбатській площі було відкрито пам'ятник Гоголю, і занурений у тяжкі роздуми Микола Васильович опинився навпроти храму Тихона Амафунтського. Нахиливши зболену тяжкими думами голову і відвернувши її трохи ліворуч, у протилежний від храму бік, він мовби не наважувався підняти очі на те місце, де колись був прах Кобзаря. Містика...

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Гоголь: "Я знаю і люблю Шевченка як земляка і обдарованого художника"

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир МЕЛЬНИЧЕНКО, доктор історичних наук, лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка У жовтні 1851 р. Осип Бодянський, який покровительствував у Москві багатьом виходцям із України, запропонував молодому чиновнику Міністерства народної освіти Григорію Данилевському, котрий приїхав із Петербурга до Москви зі службовим дорученням, відвідати Миколу Гоголя, щоб у нього вдома послухати малоросійські пісні у виконанні якогось заїжджого співака-земляка.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Информационно-аналитический портал Inpress.ua

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вопрос: - Как долго Вы исследуете жизнь и наследие писателя и что в своих поисках считаете наиболее ценным?

Ответ: - Со школьной скамьи. 35 лет я дружила с внучками сестры Гоголя, Елизаветы Васильевны Гоголь, - полтавчанкой Софьей Николаевной Данилевской и москвичкой Татьяной Николаевной Галиной. Они умерли в 1984 г., в возрасте 97 и 94 лет, но до конца дней обладали уникальной памятью. Их мать - Мария Пушкина, внучка поэта Александра Пушкина, а отец - Николай Быков, племянник писателя Николая Гоголя. То есть, Пушкин и Гоголь породнились в потомстве: 30 августа 1881 г. дочь генерал-лейтенанта кавалерии Александра Александровича Пушкина обвенчалась в домашней церкви имения старшего сына поэта в пос. Лопасня (теперь г. Чехов Московской обл. - Авт.) с сыном Елизаветы Гоголь-Яновской. Я дружила со всеми потомками классиков - из Полтавы, Москвы, Ленинграда и Петрозаводска, записывала их воспоминания.

Они доверяла мне самое сокровенное о своих именитых предках, то, чем никогда не делились с писателями, художниками, журналистами. В архиве Софьи Николаевны я увидела полуистлевшую расписку, от 27 марта 1919 г., о передаче их семьей в Полтавский пролетарский народный музей (ныне - Краеведческий, - Авт.) портретов Гоголя, его личных вещей, рукописей повести "Тарас Бульба" и пьесы "Ревизор", 18-ти ранее не публикованных писем и 2,5 тысяч томов библиотеки на французском, немецком, английском, итальянском, польском и украинском языках. Много лет я пыталась отыскать это бесценное наследие. Но найти удалось лишь часть. В Санкт-Петербурге, в рукописном отделе Публичной библиотеки им. Салтыкова-Щедрина, хранятся письма матери Гоголя к двоюродному брату, полковнику Петру Косяровскому, с 1819 г., однако полностью уничтожены ее послания с 1843 по 1846 гг. - когда в Васильевке жил Шевченко и рисовал их семью.

Уничтожена переписка Гоголя с его литературным наставником Иваном Котляревским. Исчезли письма Шевченко к Гоголю и его ответы поэту. 28 апреля 1884 г. сестра писателя Анна Яновская писала Пантелеймону Кулишу, первому биографу гения: "Бумаги брата, что хранились в чемодане, пропали. Цел только чемодан". Чья варварская рука и когда выкрала в Полтаве бесценные документы? Кто вырвал 22 листа из "Дневника" Лизы Гоголь за 1843-1846 гг.? Почему уничтожены более сотни писем Кулиша к Петру Плетневу в Петербург с 1845 г.?
Родовой герб Гоголь-Яновских
Ответ: - Я часто задаю себе этот вопрос. Почему сознательно и планомерно после смерти Гоголя и Шевченко уничтожалась их личная переписка, дневники и свидетельства более 30 близких друзей, приятелей и знакомых двух пророков Украины?
- "Гоголь - зрадник, москаль. Він писав російською мовою!" - ответил мне неожиданно в декабре 1987 г. один молодой поэт в Союзе писателей Украины.

Мне много стало ясно после этих диких, черных слов. К слову, ни один украинский писатель, к кому я тогда обращалась (в частности, ни Павлычко, ни Драч, ни Яворивский), не дал своей книги с автографом для экспозиции заповедника "Гоголь и современность". "Я не достоин такой чести!" - сказал мне только Загребельный. Действительно, сейчас многие недостойны быть увековеченными своими книгами в стенах родительского дома гения!

Вопрос: - Давайте разберемся. Начнем с рождения писателя. В советское время принято было считать, что Гоголь (сын помещика и дворянина) родился во флигеле с соломенной крышей и глиняным полом...

Ответ: - Николай был третьим сыном в семье. Его мать, Мария Гоголь-Яновская, урожденная Косяровская, вышла замуж в 14 лет (в те времена ранние браки были нормой, - Авт.). Первые двое сыновей, которых она родила в 15 и 16 лет, умерли еще до крещения. Чтобы Бог даровал здоровье будущему наследнику, она подолгу молилась святителю Николаю у его чудотворной иконы в Диканьке. В его честь, как и дала обет, нарекла сына. За два месяца до родов она приехала в местечко Сорочинцы Миргородского уезда (с 1927 г. - Великие Сорочинцы, - Авт.) под наблюдение к талантливому врачу, бывшему военному хирургу Михаилу Трохимовскому. Доктор был известен еще тем, что бесплатно лечил крепостных крестьянок. Для них он и построил флигель, взяв в аренду у генеральши Протасовой участок земли.

Мария Ивановна просила молиться о наследнике также местного священника - до тех пор, пока его не известят о рождении дитяти, а после отслужить благодарственный молебен.

"Марта 20. У помещика Василия Яновского родился сын Николай и окрещен 22-го, - гласит запись из метрической книги местной Спасо-Преображенской церкви Сорочинец. - Молитствовал и крестил священно-наместник Иоанн Беловольский. Восприемником был господин полковник Михаил Трахимовский".

Для слабого и худого младенца лекарь придумал аналог нынешнего инкубатора для недоношенных новорожденных. Полтора месяца он выхаживал ребенка, купая в череде и тепло укутывая ватой. В благодарность за спасение маленького Николая родители пригласили сына врача стать его крестным отцом.
Потрет Гоголя 1839 года. Работа "неизвестного художника" Тараса Шевченко
Вопрос: - Что Вам известно о генеалогических корнях Гоголя?

Ответ: - По бабушке (матери отца), Татьяне Лизогуб, писатель кровно связан со знатными казацкими родами: наказными гетманами Михаилом Дорошенко и Яковом Лизогубом, гетманом Правобережной Украины Петром Дорошенко и Левобережной - Иваном Скоропадским. По женской линии - Гоголь в родстве с гетманом Павлом Полуботком и Иваном Мазепой. В его роду полковники: черниговский Ефим Лизогуб, нежинский Степан Забела, киевский Михаил Танский, переяславский Василий Танский.

Он - внук офицера лейб-гвардии Измайловского полка в Санкт-Петербурге Ивана Косяровского и секунд-майора Афанасия Гоголь-Яновского, племянник генерал-майоров Иллариона, Ефима и Андрея Трощинских, полковника Петра Косяровского, подполковника Павла Косяровского и поэта Ивана Косяровского, а также внучатый племянник выдающегося полковника Семена Палия. В польских ветках рода Гоголя, которые я изучала по архивам Речи Посполитой (с 1394 г.), много священников. Духовными пастырями были и предки писателя по мужской линии - Яновские.

Ни один украинский писатель не имеет и вряд ли будет иметь такое высокое родство.

Вопрос: - Биографы пишут, что в доме родителей Гоголя была единственная книга - роман Михаила Хераскова "Кадм и Гармония"...

Ответ: - Они забывают, что дед Гоголя по отцовской линии, Афанасий Гоголь-Яновский, окончил Киевскую духовную академию, владел латынью, греческим, немецким, польским, русским и украинским языками. Семинарской библиотекой в то время заведовал знаменитый ученый Михаил Ломоносов - его книги тоже составляли личную библиотеку деда. Отец Гоголя, украинский поэт и драматург Василий Гоголь-Яновский, закончил Полтавскую семинарию, где учился также и Иван Котляревский. Этот великий писатель, близкий друг семьи, стал литературным наставником Николая. Когда в марте 1825 г. внезапно скончался Василий Афанасьевич, Иван Петрович взял талантливого подростка под свою опеку. Этот факт ученые упорно игнорируют почти 170 лет.
Шевченко рисовал Гоголя на литературной встрече у Николая Прокоповича, где писатель читал первые главы поэмы "Мертвые души" (16 декабря 1839 г.)
Вопрос: - Значит, в его генах - польская и украинская кровь. Но писал он в основном на русском языке. Кем он себя чувствовал?

Ответ: - Несомненно, украинцем. По роду, генам, самоощущению и самоотдаче. В его семье говорили на украинском языке. В своих зарубежных поездках в графе "национальность" Гоголь писал: "украинец". Равно как и большинство его потомков.

Однако Пантелеймон Кулиш назвал "одною из счастливых случайностей" тот факт, что для автора "Вечеров на хуторе близ Диканьки" языком творчества стал язык русский, а не украинский. Он считал, что у молодого Гоголя полученное от отца "первое побуждение к изображению малороссийской жизни" не подкреплялось таким знанием украинского языка, которое обеспечивало бы ему полную творческую свободу.

Критику Кулиша опроверг друг Гоголя, историк-филолог Михаил Максимович: "Гоголь свое родное малорусское наречие знал основательно и владел им в совершенстве". И добавил: "А если бы он решился писать родным наречием свои малороссийские повести, тогда что были бы перед ним и "Приказки" Гребенки, и "Черная рада" Кулиша, и даже повести Основьяненка".

Биографы искажают смысл письма Гоголя к Смирновой-Россет от 24 декабря 1844 г. из Франкфурта. Он сообщал: "Скажу, что я сам не знаю, какая у меня душа, хохлацкая или русская. Знаю только то, что никак бы не дал преимущества ни малороссиянину перед русским, ни русскому перед малороссиянином. Обе природы слишком щедро одарены Богом и, как нарочно, каждая из них порознь заключает в себе то, чего нет в другой - явный знак, что они должны пополнить одна другую. Для этого самые истории их прошедшего быта даны им непохожие, дабы порознь воспитались различные силы их характеров, чтобы потом, слившись воедино, составить собою нечто совершеннейшее в человечестве". Критики упоминают обычно лишь первое предложение из этой цитаты, но никак не последнюю, важнейшую ее часть.

Вопрос: - Известно, что Тарас Шевченко приехал в Петербург в феврале 1831 г. Гоголь выехал оттуда в июне 1836-го. Какие отношения были у них и какую роль сыграли в судьбе поэта?

Ответ: - Ученые еще умалчивают, что Гоголь жил 48 дней в Петербурге в 1839 г., пять дней - в 1841-м и 11 дней - в 1842-м. Тогда же Шевченко представил своему литературному учителю сепию "Встреча Тараса Бульбы с сыновьями". В ответ Николай Васильевич подписал Тарасу Григорьевичу первый том "Мертвых душ". Кобзарь бережно хранил его в своей библиотеке. Однако после смерти поэта книга с автографом Гоголя была преднамеренно уничтожена.

Шевченковеды также молчат о том, что Шевченко дважды рисовал портреты Гоголя в 1839 г. в Петербурге. И о том, что, проживая 150 дней в Москве, классик вел активную переписку с молодым поэтом. Чтобы встретиться, землякам не нужны ни 1800 дней, ни 48, ни 5 или 11 дней. Им достаточно полчаса!

Меня глубоко оскорбляет, когда биографы утверждают: "Не было бы Сошенко - не было бы Шевченко". Иван Сошенко честно отрицал приписываемую ему честь быть благодетелем поэта: "Меня тронула жалкая участь молодого человека, но помочь ему я был не в состоянии, - говорил он Михаилу Чалому в 1862 г. - Да и чем мог пособить его горю я, бедный труженик, маляр, работавший бесправно из-за куска насущного хлеба, без связей, без протекции, без денег?"

Если причины создания мифов о гениях в прежние времена понятны, то нынешнюю однобокость суждений многих ученых постичь сложно. Как можно сегодня утверждать, что Гоголь и Шевченко не встречались, не переписывались и вообще не знали друг друга? За четыре месяца до своей смерти, в ноябре 1851 г., в присутствии 20-летнего Григория Данилевского, Гоголь признался Осипу Бодянскому: "Я знаю и люблю Шевченко как земляка и даровитого художника; мне удалось и самому кое-чем помочь в первом устройстве его судьбы".

Именно Гоголь написал рекомендательное письмо петербургским графам и генералам (в частности, на имя вице-президента Академии художеств графа Толстого и полтавчанина конференц-секретаря Григоровича) в Общество поощрения художников, чтобы они "приняли на обучение крепостного, 21-летнего Тараса". По законам высшего общества, такое право имел только дворянин. Именно Гоголь четыре года оплачивал его обучение. И всю жизнь хранил это в тайне. Именно он, в числе 25 дворян, дал деньги на выкуп Шевченко из рабства в апреле 1838 г.

Сам поэт знал об этом и писал из Оренбурга 7 марта 1850 г.: "Перед Гоголем должно благоговеть, как перед человеком, одаренным самым глубоким умом и самою нежною любовию к людям!" Не оспорил факта их личного знакомства ни один из современников двух титанов. Не выступил с опровержением тот же Кулиш, в деталях знающий все перипетии личных встреч и переписки гениальных земляков.
Портрет Елизаветы Гоголь-Яновской с собственноручной подписью поэта "1845. Т.Шевченко" (научное открытие Р. Смирновой)
Вопрос: - Что же об этом свидетельствовали потомки Гоголя?

Ответ: - Софья Данилевская неоднократно слышала от Ольги Головни, младшей сестры Гоголя, что Шевченко приезжал к ним в имение, жил и работал у их матери, рисовал их портреты и виды Васильевки. То же самое было записано в дневнике 20-летней Елизаветы Гоголь. Его многие годы хранила Софья Николаевна, и в 1943 г. передала Дмитрию Косарику, тогда еще молодому офицеру, а впоследствии известному ученому Института литературы им. Шевченко. В 1956 г. он опубликовал эти свидетельства в своей книге "Дорогами великого Кобзаря".

Более того, существует портрет Гоголя работы Шевченко 1839 г. До 2007 г. он был представлен в экспозиции Государственного музея Шевченко в Киеве. В 2006 г. табличку об авторстве поэта заменили на "Неизвестный художник".

Прямо под собственным автографом Шевченко на сюртуке писателя! Казус разрешить, понятно, не удалось, вот и спрятали в итоге реликвию в запасник, долой с глаз любопытных. Но суть в другом: шевченковеды по-прежнему упорно доказывают, что два гения не знали друг друга. А посвященное в 1844 г. своему учителю стихотворение "Гоголю" поэт якобы написал просто так, и даже не решился отослать. Хотя все ближайшие друзья Николая Васильевича имели списки этого послания.
(окончание следует)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости украины

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
политические новости

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
онлайн конференции

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
свободная пресса

# data[].attributes.attachment_link.title
Гоголь - неизвестный и не уничтоженный

# data[].attributes.attachment_link.description
Вопрос: - Как долго Вы исследуете жизнь и наследие писателя и что в своих поисках считаете наиболее ценным? Ответ: - Со школьной скамьи. 35 лет я дружила с внучками сестры Гоголя, Елизаветы Васильевны Гоголь, - полтавчанкой Софьей Николаевной Данилевской и москвичкой Татьяной Николаевной Галиной.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чий "дьоготь" виплеснуто на поезію геніального Кобзаря?

Відомо, що життєві шляхи українських геніїв Тараса Шевченка і Миколи Гоголя не пересіклися. І це при тому, що жили і діяли вони майже одночасно і поряд, в одному ж місті - в Петербурзі, де їм обом випало самоствердитися у своїх унікальних творчих здібностях. Характерно, що вони обидва потрапили під вплив одних і тих же російських діячів культури, які відіграли надзвичайно важливу роль у життєвій та творчій біографії молодих українців. Зокрема, завдяки таким світилам російської літератури і мистецтв, як Василь Жуковський та Карл Брюллов, а також деяким столичним впливовим аристократам перед Гоголем було відкрито двері в коло російської літературної еліти, а Шевченко вирвався з кріпацтва на волю і завдяки своєму художницькому таланту був зарахований студентом до елітного столичного вишу - Петербурзької академії мистецтв.

На жаль, зустрітися особисто й налагодити творчі зв'язки славетним українцям не довелося. Безжальний жереб повів їх різними дорогами і світами - далекими і від України, і від Петербурга: один опинився у жорстокому солдатському засланні в Оренбурзьких степах, а другий - в чужих країнах.

Незважаючи на це, думка Шевченка про свого знаного земляка і побратима добре відома: вона чітко виражена в поетичному зверненні "Гоголю", а також в його "Щоденнику", листах до друзів та в інших документальних свідченнях. Звертаючись до Гоголя, Шевченко висловлює усвідомлення його ідейно-творчої близькості, звертається до нього словами "великий мій друже", називає "братом". Є в цих словах вираження глибокого коріння української духовної традиції, національного патріотизму, притаманного обом українським геніям, великим співцям "малоросійського" краю.

Високо цінуючи творчість Гоголя, Шевченко із заслання у листі від 7 березня 1850 року до Варвари Рєпніної писав: "Я всегда читал Гоголя с наслаждением... Перед Гоголем должно благоговеть как перед человеком, одаренным самым глубоким умом и самою нежною любовью к людям!.. Наш Гоголь - истинный ведатель сердца человеческого! Самый мудрый философ! И самый возвышенный поэт должен благоговеть перед ним, как перед человеколюбцем! Я никогда не перестану жалеть, что мне не удалось познакомиться лично с Гоголем. Личное знакомство с подобным человеком неоцененно..."1

"СЮ НІЧ ПОГУЛЯЄМ, ЛЯХІВ ПОГОЙДАЄМ, ТА ТАК ПОГУЛЯЄМ, ЩО АЖ ПЕКЛО ЗАСМІЄТЬСЯ". ІЛЮСТРАЦІЯ ОПАНАСА СЛАСТІОНА ДО ПОЕМИ ШЕВЧЕНКА "ГАЙДАМАКИ" / ФОТО З САЙТА ARTEFAKT.IN.UA
Гоголем подібних свідчень про Шевченка, на жаль, не залишено. Які причини цього - велика загадка української історії і української культури. За певного припущення, через "треті руки", до нас дійшла досить недоладна інформація про те, що начебто один видатний українець (Гоголь) негативно висловився про діяльність іншого видатного українського творця (Шевченка), при цьому звинувативши його у страшному "гріху" - використанні в його поезії рідної української мови!

Документ, на який літературознавцям доводиться орієнтуватися у цьому питанні, - це спогади російського письменника і урядового імперського функціонера Григорія Данилевського "Знакомство с Гоголем" про його зустріч і розмову з Миколою Гоголем, котра відбулася в Москві восени 1851 року. Важливою обставиною, котру треба мати на увазі, є те, що публікація спогадів здійснена 1886 року, тобто через три з половиною десятиліття після самої події. Г. Данилевський, який в п'ятдесятих роках служив у Петербурзі чиновником з особливих доручень при товаришеві міністра народної освіти, прибув тоді до Білокам'яної у відрядження і разом з професором Московського університету Осипом Бодянським відвідав свого співвітчизника.

На деталях їхньої розмови, наведеної в спогадах, в даному випадку зупинятися не варто, тим більше, що її зміст не раз широко висвітлювався в літературі, зокрема детально про це розповідається в книжці В. Мельниченка "Гоголівська Москва". Нас цікавитиме лише епізод про бесіду, котра відбувалася між співрозмовниками навколо поезії Тараса Шевченка. До речі, при цитуванні самих спогадів Данилевського скористаємося перекладом на українську, здійсненим автором названої книжки.

Коли обговорення питання про стан російської поезії між Гоголем і Данилевським дійшло кінця, професор О. Бодянський звернувся до Гоголя: "А Шевченко?.. Як він вам?"

"Добре, що й казати, - відповів Гоголь. - Тільки не ображайтеся, друже мій... Ви - його шанувальник, а його особиста доля варта всілякої участі й співчуття..."

"Але навіщо ви домішуєте сюди особисту долю? - з невдоволенням заперечив Бодянський. - Це зайве... Скажіть про талант, про його поезію..."

"Дьогтю багато, - неголосно, але твердо промовив Гоголь. - І навіть додам: дьогтю більше, ніж, власне, поезії. Нам-бо з вами як малоросам це, мабуть, і приємно, та не у всіх носи, як наші. Та й мова..." Тут Бодянський, який одразу занепокоєно насторожився, не витримав, почав заперечувати і швидко розпалився. Гоголь, навпаки, залишався спокійним і відповів повагом: "Нам, Осипе Максимовичу, слід писати російською, треба прагнути до підтримки і зміцнення однієї, панівної мови для усіх рідних нам племен. Домінантою для росіян, чехів, українців і сербів повинна бути єдина святиня - мова Пушкіна, яким є Євангеліє для всіх християн, католиків, лютеран і гернгутерів. А ви хочете провансальського поета Жасмена поставити врівень з Мольєром і Шатобріаном!"

"Та який же це Жасмен?! - вигукнув Бодянський. - Хіба їх можна порівнювати? Що ви? Ви ж самі малорос!" - "Нам, малоросам і росіянам, потрібна одна поезія, спокійна і сильна, - продовжував Гоголь, зупиняючись біля конторки і спираючись на неї спиною, - нетлінна поезія правди, добра і краси. Я знаю і люблю Шевченка як земляка і обдарованого художника; мені вдалося і самому дечим допомогти в першому влаштуванні його долі".
МИКОЛА ГОГОЛЬ. ПОРТРЕТ ХУДОЖНИКА Ф. МОЛЛЕРА
Гоголь спроквола продовжував про Шевченка: "Але його занапастили наші розумники, наштовхнувши на твори, далекі від істинного таланту. Вони все ще дожовують європейські давно викинуті жуйки. Росіянин і малорос - це душі близнюків, які доповнюють одна одну, рідні й однаково сильні. Надавати перевагу одній на шкоду іншій неможливо. Ні, Осипе Максимовичу, не те нам потрібно, не те. Всяк, хто пише тепер, повинен думати не про розбіжності; він повинен перш за все поставити себе перед обличчям того, хто дав нам вічне людське слово..."

Довго ще Микола Васильович говорив у такому дусі. Бодянський тепер уже пригнічено мовчав, але, вочевидь, не погоджувався з Гоголем.2

Зрозуміло, що саме такий зміст діалогу між Бодянським і Гоголем у російських та проросійських гоголезнавців не може викликати жодних сумнівів. Більше того, упродовж ось вже понад століття вони "смакують" його з усіх боків, посилаючись при цьому на те, що в справедливості трактованих слів Гоголя Данилевським сумніватися не доводиться, бо той, мовляв, вберігся щодо достовірності сказаного ось таким зауваженням до опублікування своїх спогадів через досить тривалий час: "Вышеприведенный разговор Гоголя я тогда же (тобто 1851 року. - Авт.) сообщил на родину близкому мне лицу в письме, по которому впоследствии и внес его в мои начатые воспоминания. Мнение Гоголя о Шевченко я не раз, при случае, передавал нашим землякам. Они пожимали плечами и с досадой объясняли его посторонними, политическими соображениями, как и вообще все тогдашнее настроение Гоголя".3

Зважаючи на те, що розмова ця відбулася тоді, коли Гоголь вже надто серйозно пов'язав себе з російським самодержавством та російською православною церквою, наведені пасажі стають начебто цілком можливими. Справді, оскільки Гоголь сам писав, за словами Шевченка, "не по-своєму", то й, природно, мові, що стала для нього "своєю", він віддавав перевагу. З другого боку, твори Шевченка з їхнім антиімперським, антикріпосницьким змістом могли, звичайно, у прибічника цієї системи викликати певну негативну реакцію, а можливо, й дещо більше...

До того ж останнім часом на підтримку версії сказаного Гоголем у трактуванні Данилевського дехто з авторів посилається на передмову до Повного зібрання творів Тараса Шевченка в дванадцяти томах, написану Іваном Дзюбою та Миколою Жулинським, які стверджують, що начебто "немає підстав не вірити Данилевському, який згадує розмову О. Бодянського з М. Гоголем восени 1851 р.".

Думка двох українських академіків, метрів літературознавства - це, звичайно, вагомий аргумент. Але й з їхньою думкою, на наш погляд, можна посперечатись. В даному випадку, по-перше, треба врахувати, наголосимо про це ще раз, що Данилевський свій матеріал про розмову 1851 року надрукував аж в середині 1980-х років. А це, як відомо, були страхітливі для української мови й літератури часи розгулу Валуєвського циркуляру та Емського указу Олександра ІІ, коли, як мовиться, тільки лінивий з плеяди російських шовіністів та українських імперських підспівувачів не шукав можливості "відзначитись" на ниві боротьби проти "языка, котрого не было, нет и быть не может". Ось і пригодилися колишньому чиновнику від освіти, а тепер, у 1980-ті, редакторові газети "Правительственный вестник" (sic!) и члену ради Головного управління у справах преси Російської імперії (sic!) спогади, котрі, як виявилося, так вдало можна використати для хоча б однієї ложки отого самого "дьогтю" на великого творця української літературної мови, підтримуючи тим самим антиукраїнську політику самодержавства, вірним виразником і захисником якого й був один із його ідеологів Г. Данилевський.

До речі, щодо самих цих слів, самого терміну "багато дьогтю" - "мало дьогтю". Не може не виникати непевність щодо вживання Гоголем надто сумнівного для нього словосполучення. Для кожного, хто тією чи іншою мірою знається на гоголівських творах, зрозуміло, що це - не гоголівська термінологія! Це висловлювання, найвірогідніше, приписано геніальному письменникові.

З цього приводу принагідно згадаємо І. С. Тургенєва: яке на нього враження справила, здавалося б, звичайна професійна розмова з Гоголем - розмова письменника з письменником. Зустріч Івана Сергійовича з Миколою Гоголем також відбулася восени 1851 року, 20 жовтня (Гоголь тоді жив у Москві, у графа Толстого), куди Тургенєв приїхав разом із актором Михайлом Семеновичем Щепкіним. Ось лише кілька речень із оповіді видатного російського письменника про цю зустріч:

"Великий поэт, великий художник был передо мною, и я глядел на него, слушал его с благоговением... Все выходило [у него] ладно, складно, вкусно и метко... Он говорил о значении литературы, о призвании писателя, о том, как следует относиться к собственным произведениям; высказал несколько тонких и верных замечаний о самом процессе работы, о самой, если можно так выразиться, физиологии сочинительства; и все это - языком образным, оригинальным (виділення наше. - Авт.) и, сколько я мог заметить, нимало не подготовленным заранее, как это сплошь да рядом бывает у "знаменитостей".4

Як вам подобається характеристика мови геніального письменника? Мова Миколи Гоголя "смачна", "влучна", "образна", "оригінальна"! І. С. Тургенєв, сам великий майстер слова, був у захваті від мови Гоголя!..

ГОГОЛЬ: "...Росіянин і малорос - це душі близнюків, які доповнюють одна одну, рідні й однаково сильні. Надавати перевагу одній на шкоду іншій неможливо. Ні, Осипе Максимовичу, не те нам потрібно, не те. Всяк, хто пише тепер, повинен думати не про розбіжності; він повинен перш за все поставити себе перед обличчям того, хто дав нам вічне людське слово..."

А що ж маємо у випадку з Г. Данилевським? Тут також зустрілися в Москві, в присутності професора Бодянського, два письменники (Данилевський писав історичні романи); між ними також відбулася бесіда про літературу, зокрема про поезію. Але мова (!) під час їхньої розмови... Коли дійшла черга до поезії Шевченка - висловлювання грубі, примітивні, на рівні якогось заштатного, зовсім іншого автора: "Дьогтю багато... І навіть додам: дьогтю більше..."; "Нам-бо з вами, малоросам... та не у всіх носи, як наші. Та й мова..."; "Але його занапастили наші розумники... Вони все ще дожовують європейські жуйки"...

Зрозуміло, що головна мета публікації спогадів імперського чиновника високого рангу Г. Данилевського ось у цій (знову ж таки цілком вірогідно приписаній Гоголю з деяким використанням інших його проросійських текстів) заяві: "Нам слід писати російською, треба прагнути до підтримки і зміцнення однієї, панівної мови". Ось у чому суть справи! Ось у чому нутро всієї затії навколо нібито негативної Гоголевої оцінки поезії Тараса Шевченка, передусім буцімто несприйняття Гоголем української мови! Мови, яку Гоголь шанував і в листах до свого друга Михайла Максимовича називав не інакше, як "нашою", "рідною"!

Тут доречно особливо наголосити, що володів письменник українською мовою такою ж мірою, як і російською. Той же Максимович свідчив, що рідну мову Гоголь "знав ґрунтовно і володів нею досконально. Часом, коли, бувало, заговорить він по-українськи, то заслухаєшся його...". Доскональне знання української мови підтверджується тим, що Гоголь навіть пропонував Максимовичу свій варіант перекладу деяких термінів, називаючи їх обома мовами тощо. Наприклад, у листі від 20 квітня 1834 року Гоголь писав:

"Благодарю тебя за песни. Я теперь читаю твои толстые книги; в них есть много прелестей... О переводах я тебе замечу вот что. Есть пропасть таких фраз, выражений, оборотов, которые нам, малороссиянам, кажется, очень будут понятны для русских, если мы переведем их слово в слово, но которые уничтожают половину силы подлинника". Відзначивши, що переклад, здійснений Максимовичем, прекрасний, Гоголь разом з тим робить дружньо-жартівливе зауваження: "...Чтобы и к нему сделать придирку, вот тебе замечание на первый случай, мотай на ус: во-первых, постреляли - не русское слово, оно не по-русски спрягнулося и скомпановалося, и вместе со словом порубили на русском слабее выражает, нежели на нашем. Мне кажется, вот как бы нужно было сказать..."5 і т. д.

Чи потрібні тут коментарі?..

Не забуваймо: публікацію спогадів здійснено під час антиукраїнської шовіністичної розгнузданості й свавілля, і для таких "українців", як Григорій Данилевський, це була щаслива нагода, якою їм випало скористатися в своїх інтересах. Тому, на наш погляд, не важко здогадатися, багато чийого "дьогтю" було виплеснуто на романтичний світ поезії Тараса Шевченка. До слова, варто зауважити: серед українських літературознавців нерідко зустрічаються абсолютно відверті твердження, що Г. Данилевський приписав Гоголеві слова й оцінки поезії геніального Кобзаря та його рідної української мови, які той насправді не міг говорити в принципі.

1 Шевченко Т. Г. Повне зібр. творів: У 6 т. - К., 1964. - Т. 6. С. 63.

2 Данилевский Г. Знакомство с Гоголем // Исторический вестник: Историко-литературный журнал. - Санкт-Петербург, 1886. Том ХХVІ. С. 479-480.

4 Тургенев И. С. Гоголь / Собр. соч. в 12 т. - Т. 11. С. 292.

5 Гоголь Н. В. Избранные статьи и письма / Собр. соч. в 6 т. - Т. 6. С. 320-321.

Семен ЦВІЛЮК, доктор історичних наук, професор, завідувач кафедри українознавства Одеського державного університету внутрішніх справ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рік тараса шевченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
200-років шевченку

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Газета День, День, всеукраїнська газета, історичний сайт, Ukraina Incognita, Україна Incognita

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченко і Гоголь

# data[].attributes.attachment_link.description
Відомо, що життєві шляхи українських геніїв Тараса Шевченка і Миколи Гоголя не пересіклися. І це при тому, що жили і діяли вони майже одночасно і поряд, в одному ж місті - в Петербурзі, де їм обом випало самоствердитися у своїх унікальних творчих здібностях.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Рада

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 09.04.2017 Микола Гоголь

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Український Слідопит

# data[].attributes.attachment_link.title
Віднайдено перший оригінальний варіант повісті "Тарас Бульба" Миколи Гоголя

# data[].attributes.headline
Дивитися з 3хв 03сек

# data[].attributes.subject
Дивитися з 3хв 03сек

# data[].attributes.attachment_link.title
Сравните текст Тарас Бульба Бортко Гоголь

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Николай Новопашин

# data[].attributes.attachment_link.title
Речь Тараса Бульбы о товариществе!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Батальные сцены в кино

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба Атака польских гусар  Гибель Андрия

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба Смерть Тараса Финал

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба казнь Остапа смерть

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз твору "Слово о полку Ігоревім"

# data[].attributes.headline
"Слово про похід Ігорів"

# data[].attributes.subject
"Слово про похід Ігорів"

# data[].attributes.body
матеріали для конспекту

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Альона Гапоненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Відео "Слово про похід Ігорів"

# data[].attributes.headline
КРОК 2                                                                  “Києво-Печерський патерик” скорочено        

# data[].attributes.subject
КРОК 2                                                                  “Києво-Печерський патерик” скорочено        

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Не всім творам староукраїнської літератури судилося дійти до наших часів. Те, що дійшло, - це тільки частина давньої творчості. Багато давніх рукописів утрачено в часи татарського лихоліття, в добу першої Руїни. Все ж таки те, що дійшло до нас, є свідоцтвом розмаху, творчої сили і таланту давніх письменників. Яскравим прикладом оригінальної творчої праці є "Повчання Володимира Мономаха дітям". Цінним воно є з багатьох причин.

Князь Володимир Мономах (на київському престолі панував від 1113 р. до 1125 р.) - одна з найвидатніших постатей свого часу. Він був онуком Ярослава Мудрого. Від свого батька перейняв Володимир замилування до книжок, до освіти. Його матір'ю була грецька царівна, донька цісаря Константина ІХ Мономаха. Залишив по собі світлу пам'ять як розумний князь і добрий організатор. Поруч із тим Володимир Мономах - це приклад доброго, справедливого християнського володаря, що не дозволяє сильнішим кривдити слабших, що велить опікуватися бідними, вдовами і сиротами, що вважає священним обов'язком бути гостинним, а в житті керується засадами християнської любові та моралі.

Своє "Повчання дітям" князь Володимир написав у досить поважному віці, однак адресував його не лише дітям, а й усім нащадкам князівсько-боярського стану, про що пише він сам: "Діти мої або хто інший, слухаючи мою грамотицю, не посмійтеся з неї, а прийміть її до свого серця, і не лінуйтеся, а щиро трудіться".

Володимир Мономах вважав, що виховувати дітей слід на позитивних прикладах батьків, дідів. Одним із основних засобів виховання князь вважав освіту: "Що вмієте, того не забувайте, а чого не вмієте, того навчайтесь, - як батько мій, дома сидячи, знав п'ять мов, через те й честь йому була в інших країнах..". Повчання Володимира Мономаха - визначна пам'ятка педагогічної літератури. Великий князь радить своїм дітям любити Батьківщину, захищати її від ворогів, бути хоробрим, трудитися, бути гуманними, чуйним до людей, поважати старших, жаліти дітей, сиріт, поважати жінок: "Перш за все не забувайте убогих, а яко можете, по силі годуйте їх і подавайте сиротам. І вдову захистіть, не дайте сильним губити людину. Хто б не був, правий чи винний перед вами, не вбивайте і не веліть убивати його; якщо і завинив хто в смерті, не губіть християнської душі.

Якщо ж вам доведеться цілувати хрест перед братами своїми або перед будь-ким, то перше спитайте свого серця, на чому ви зможете стояти твердо, і тільки тоді цілуйте, а поклявшись, не переступайте клятви, бо загубите душу свою.

Ніколи не майте гордощів у своєму серці і в розумі, а скажіть: сьогодні живий, а завтра помру; смертні ми.

Старих шануйте, як батька, а молодих, яко братів ...при старших годиться мовчати, премудрих слухати, старшим підкорятися, з рівними і молодими мати згоду і бесіду вести без лукавства, а щонайбільше розумом вбирати. Не лютувати словом, не ганьбити нікого в розмові, не сміятися багато. Очі тримати донизу, а душу вгору.

В домі своєму не ледачкуйте... Брехні остерігайтесь і пияцтва, і облуди, від того душа гине і тіло".

Торкаючись питань морального виховання дітей, князь Володимир у "Повчанні" багато уваги приділяє нормам і правилам поведінки людини. Він дійшов висновку, що особиста поведінка дорослих в межах цих норм є критерієм вихованості... У свою чергу етикет, манера, тон поведінки перебувають у прямій залежності від моральних вправ. "...Куди б не прийшли і де б не зупинилися, напійте і нагодуйте нужденного. Найбільше шануйте гостя, звідки 6 він до вас не прийшов: простий чи знатний, чи посол; якщо не можете пошанувати його дарунком, то пригостіть його їжею і питвом, бо він, мандруючи далі, прославить вас у всіх землях доброю чи злою людиною.

Хворого навідайте, покійника проведіть в останню дорогу, бо всі ми смертні.

Не проминіть ніколи людину, не привітавши її, і добре слово їй мовте. Жінку свою любіть, та не давайте їй влади над собою.

На світанні, побачивши сонце, з радістю прославте день новий і скажіть: Господи, додай мені літа до літа, щоб я честю й добром виправдав життя своє.

Якщо забуваєте про це, то частіше заглядайте в мою грамотицю: і мені не буде соромно, і вам буде добре...".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вороновський

# data[].attributes.attachment_link.title
"Повчання Володимира Мономаха дітям" як порадник батькам для доброго виховання дітей

# data[].attributes.attachment_link.description
Не всім творам староукраїнської літератури судилося дійти до наших часів. Те, що дійшло, - це тільки частина давньої творчості. Багато давніх рукописів утрачено в часи татарського лихоліття, в добу першої Руїни. Все ж таки те, що дійшло до нас, є свідоцтвом розмаху, творчої сили і таланту давніх письменників.

# data[].attributes.headline
текст скорочено

# data[].attributes.subject
текст скорочено

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
( Скорочено)

Було це після потопу вже. Три сини Ноя - Сим, Хам і Яфет - розділили Землю. І дістався схід Симові, Хамові - південна частина, Яфетові - північна сторона і західна. В Яфетовій же частині сидить русь, чудь і всякі народи: меря, мурома, весь, мордва, заволоцька чудь, перм, печера, ям, угра, литва, зимигола, корсь, летьгола, ліб. Ляхи ж, і прусси, і чудь сидять поблизу моря Варязького. Яфетове бо коліно й це: варяги, свеї, нормани, готи, русь, англи, галичани, волохи, римляни, німці, корляги, венедиці, фряги та інші. Вони сидять од заходу до півдня і сусідять з племенем Хамовим.

Сим же, Хам та Яфет, розділивши землю, жили кожен у своїй частині. І був [тоді] один народ. А коли намножилося людей на Землі, то намислили вони у дні Іоктана й Фалека спорудити башту до неба. І будували вони башту сорок літ. І не була вона завершена, бо змішав Бог народи і розділив на сімдесят і на дві мови, і розсіяв [їх] по всій Землі.

Після того ж, як було розвалено башту і розділено народи, взяли сини Симові східні краї, а Хамові сини - південні краї; Яфетові ж сини захід узяли і північні краї. Від цих ото сімдесяти і два народів, од племені таки Яфетового, постав народ слов'янський.

І розійшлися вони по Землі прозвалися іменами своїми, - [од того], де сіли, на котрому місці. Ті, що, прийшовши, сіли по ріці на ймення Морава, і прозвались моравами, а другі чехами назвалися. А се - ті самі слов'яни: білі хорвати, серби і хорутани. Коли ж волохи найшли на слов'ян на дунайських, і осіли між них, і чинили їм насильство, то слов'яни ті, прийшовши, сіли на Віслі і прозвалися ляхами. А від тих ляхів [пішли одні, що] прозвалися полянами, другі ляхи [прозвалися лютичами], інші - мазовшанами, ще інші - поморянами. Так само й ті ж слов'яни, прийшовши, сіли по Дніпру і назвалися полянами, а інші - деревлянами, бо осіли в лісах; а другі сіли межи Прип'яттю і Двіною і назвалися дреговичами; а інші сіли на Двіні і назвалися полочанами - од річки, яка впадає в Двіну і має назву Полота; од сеї [річки] вони прозвалися полочанами. Слов'яни ж, [що] сіли довкола озера Ільменя, прозвалися своїм іменем - [словенами]; і зробили вони город, і назвали його Новгородом. А другі ж сіли на Десні, і по Сейму, і по Сулі і назвалися сіверянами. І так розійшовся слов'янський народ, а від його [імені] й дістали логічного зв'язку з першою і перенесли [свою] назву слов'янські письмена.

***

Коли поляни жили особно і володіли родами своїми, то було [між них] три брати: Кий, Щек, Хорив і сестра їх - Либідь. І сидів Кий на горі, де нині узвіз Борич, а Щек сидів на горі, яка нині зветься Щековицею, а Хорив - на третій горі, од чого й прозвалася вона

Хоривицею. Зробили вони городок [і] на честь брата їх найстаршого назвали його Києвом.

Були ж вони мужами мудрими й тямущими і називалися полянами. Од них ото є поляни в Києві й до сьогодні.

Інші ж, не знаючи, говорили, ніби Кий був перевізником, бо тоді коло Києва перевіз був з тої сторони Дніпра. Тому [й] казали: „На перевіз на Київ". Але ж коли б Кий був перевізником, то не ходив би він до Цесарограда. А він княжив у роду своєму і ходив до цесаря. А коли він вертався назад, [то] прийшов до Дунаю і вподобав місце, і поставив городок невеликий, і хотів [тут] сісти з родом своїм. Й донині називають дунайці городище те - Києвець. Кий же повернувся у свій город Київ. Тут він і скончав живоття своє. І два брати його, Щек і Хорив і сестра їх Либідь тут скончалися.

***

Ось чудь, словени, кривичі і інші вигнали варягів за море, і не дали їм данини, і стали самі в себе володіти. І не було в них правди, і встав рід на рід, і були усобиці в них, і воювати вони між собою почали. І пішли вони за море до варягів, до русі. І просили княжити і володіти ними. І вибралося троє братів із родами своїми, і з собою всю узяли русь. І прийшли вони до словен, і поставили город Ладогу. І сів у Ладозі найстарший [брат] Рюрик, а другий, Синєус, - на Білім озері, а третій, Трувор, - в Ізборську. І од тих варягів дістана [свою] назву Руська земля.

А по двох літах Синєус і Трувор померли, і взяв Рюрик волость усю один. І поставив він город над Волховом, і назвали його Новгородом. І сів він тут, князюючи і роздав мужам своїм волості та городи: тому - Полоцьк, тому - Ростов, другому - Білоозеро. І посіли в Новгороді - словени, а в Полоцьку - кривичі, в Ростові - меря, у Білоозері - весь, в Муромі - мурома. І тими всіма володів Рюрик. І було два мужі, Аскольд і Дір, не його племені. І рушили обидва по Дніпру. І узріли вони на горі городок і зостались удвох у городі цьому, і зібрані и багато варягів, і почали володіти Полянською землею.

***

Якось восени спом'янув Олег коня свого, якого залишив, бо один віщун напророкував йому: „Княже! Кінь, що його ти любиш і їздиш на нім, - од нього тобі померти". Олег же сказав: „Ніколи тоді [не] сяду на коня [сього], ані гляну більше на нього". І повелів він годувати його, але не водити до нього.

А коли вернувся він до Києва і минуло чотири роки, на п'ятий рік спом'янув він коня свого. І призвав він старшого над конюхами, запитуючи, де кінь його. А той сказав, що кінь помер. Олег тоді посміявся і вкорив віщуна, кажучи: „Неправдиво то говорять волхви, і все те - лжа єсть: кінь умер, а я живий". І схотів він на кості улюбленого коня свого подивитись. І приїхав він на місце, де ото лежали його кості голі і череп голий, і зліз він з коня, і посміявся, і наступив він ногою на череп, і, виповзла звідти змія і вжалила його в ногу. І з того розболівшись, він помер. І плакали по ньому всі люди плачем великим, і понесли його, і погребли йото на горі, що зветься Щековицею. А було всіх літ його княжіння тридцять і три.

***

Пішов Ігор у Деревляни по данину. І добув він [собі ще] до попередньої данини, і чинив їм насильство він і мужі його. А взявши данину, він пішов у свій город [Київ].

Але потім відпустив він дружину свою додому з даниною, а з невеликою дружиною вернувся, жадаючи більше майна. І вирішили древляни: „якщо не вб'ємо його, то він усіх нас погубить".

І, вийшовши насупроти з города Іскоростеня, вбили Ігоря і дружину його, бо їх було мало. І похований був Ігор, і єсть могила його коло Іскоростеня-города в Деревлянах і до сьогодні. Ольга ж перебувала в Києві з сином своїм, малим Святославом. І сказали деревляни: „Осе князя руського ми вбили. Візьмемо жону його Ольгу за князя свого Мала і Святослава [візьмемо] і зробимо йому, як ото схочем". І послали деревляни ліпших мужів своїх, числом двадцять.

І розповіли Ользі, що деревляни прийшли, і позвала [їх] Ольга до себе, і мовила їм: „Говоріть-но, заради чого ви прийшли сюди? " І сказали деревляни: „Іди-но за нашого князя Мала". І сказала їм Ольга, щоб прибули назавтра: хоче вона їх вшанувати. І відпустила вона їх у човен. А тим часом звеліла викопати яму велику й глибоку на дворі теремному, поза городом. І назавтра Ольга, сидячи в теремі, послала по гостей. І принесли їх на двір до Ольги, і, нісши їх, [так] і вкинули з човном у яму. І повеліла Ольга засипати їх живими, і засипали їх.

І послала Ольга [послів] до деревлян, і сказала: „Якщо ж ви мене щиро просите, то пришліте до мене знатних мужів, хай у великій честі піду я за вашого князя. А то не пустять мене люди київські". Це почувши, древляни вибрали ліпших мужів, які держать Деревлянську землю, і послали по неї.

Коли ж деревляни прийшли, звеліла Ольга приготувати мийню, кажучи їм. І коли ввійшли древляни [туди], і стали митися, то заперли мийню за ними, і повеліла [Ольга] запалити її од дверей, і тут згоріли вони всі.

І сказала вона тоді, що хоче вчинити тризну мужеві. Вони ж, почувши [це], звезли медів вельми багато. А Ольга, взявши трохи дружини і йдучи без нічого, прийшла до гробу його і плакала по мужеві своєму. І коли сіли древляни пити, то звеліла Ольга отрокам своїм прислужувати перед ними. І сказали древляни Ользі: „Де є друзі наші, що їх ми послали по тебе?" А вона відповіла: „Ідуть вслід за мною з дружиною мужа мойого". І як упились древляни, звеліла вона отрокам своїм пити за них, а сама відійшла звідти і потім наказала отрокам сікти їх. І посікли їх п'ять тисяч. А Ольга вернулася до Києва і спорядила воїв на рештки їх.

***

Року 6454 [946] Ольга з сином Святославом зібрала воїв багатьох і хоробрих, і пішла на Деревлянську землю. І перемогли вони древлян. Древляни ж побігли й заперлися в городах своїх. А Ольга пішла з сином своїм на Іскоростень-город, бо ті [городяни] вбили мужа її. І стала там, і стояла Ольга літо ціле, і не могла вона взяти города. І тоді сказала їм: „Лише малого я у вас прошу: дайте мені од двора по три голуби і три горобці". Древляни ж раді були [цьому]. Зібрали вони од двора по три голуби і по три горобці і послали до Ольги. А вона роздала воям кому ото по голубові, а другим по горобцеві, звеліла [їм] кожному голубові й горобцеві прив'язати трут, обгортаючи [його] в маленькі платочки [і] ниткою прив'язуючи до всіх голубів і горобців. І звеліла, коли смерклося, воям своїм пустити голубів і горобців. Голуби ж і горобці полетіли в гнізда свої, - ті в голубники свої, а горобці під остріхи, - і тоді загорялися голубники, а од них хижі і стодоли. І не було двора, де б не горіло, і не можна було гасити, бо всі двори загорілися. І побігли люди з города, і повеліла Ольга воям своїм хватати їх. А як узяла вона город, то спалила його. І старійшин же города спалила, а інших людей - тих побила, а других оддала в рабство мужам своїм, а решту їх зоставила платити данину.

Писемна слов'янська література виникла близько тисячі років тому. Перші книжки писали гусячими перами на тонко обробленій шкірі теляти. Найдавнішими творами були літописи - записи за роками або, як тоді говорили, за літами.

Уперше літопис Давньої України-Русі за назвою „Повість минулих літ" склав учений монах Києво-Печерського монастиря Нестор. Літописець подає докладну історію слов'янських племен, пов'язуючи її з історією усього людства. Він оповідає як про події давно минулих днів, так і про події тогочасні, прославляє князя Володимира, який увів християнство на Русі і тим самим відкрив шлях для культурного розвитку й обміну культурними цінностями з іншими народами, славить Ярослава Мудрого, який багато чого зробив для просвічення Русі. Та не тільки про князів і правителів, їхні діяння, подвиги й помилки розповідає літописець Нестор, з його оповідань ми дізнаємося також про мужність і відвагу звичайних людей, наших співвітчизників, їхню щиру любов і подвиги у славу рідної землі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Скорочено - ПОВІСТЬ МИНУЛИХ ЛІТ - ОРИГІНАЛЬНА ЛІТЕРАТУРА КНЯЖОЇ РУСІ-УКРАЇНИ - УКРАЇНСЬКА СЕРЕДНЬОВІЧНА ЛІТЕРАТУРА XI-XV cт. - 9 КЛАС

# data[].attributes.attachment_link.description
( Скорочено) Було це після потопу вже. Три сини Ноя - Сим, Хам і Яфет - розділили Землю. І дістався схід Симові, Хамові - південна частина, Яфетові - північна сторона і західна. В Яфетовій же частині сидить русь, чудь і всякі народи: меря, мурома, весь, мордва, заволоцька чудь, перм, печера, ям, угра, литва, зимигола, корсь, летьгола, ліб.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Повість минулих літ (СКОРОЧЕНО)

Оповідь про заснування Києва

Поляни жили окремо і володіли своїми родами. І до того вони жили родами, кожен на своїх землях.І були три брати: одному ім'я Кий, другому - Щек, а третьому Хорив, а сестра в них була Либідь. Си-дів Кий на горі, де тепер узвіз Боричів. А Щек сидів на горі, яка зветься нині Щекавицею. А Хорив на третій горі, від нього вона прозвалася Хоревицею. І збудували вони місто в ім'я старшого брата і наркли його Київ. Був круг міста ліс та бір великий, і ловився там всякий звір, і були мужі мудрі й тямущі,
а називалися вони полянами, від них поляни і донині в Києві.

Дехто, не знаючи, каже, що Кий був перевізником коло Києва, мовляв, був перевіз з того боку Дніпра; тим-то й говорили: "На перевіз на Київ". Але якби Кий був перевізником, то не ходив би він до Царгорода. А Кий князював у своєму роду і ходив до царя грецького, і той цар, переказують, зустрічав його з великою шанобою та почестями. Коли ж він повертався, Кий, то прийшов на Дунай, возлюбив одне місце, і поставив там невеликий городок, і хотів було сісти в ньому своїм родом, та не дали йому навколишні племена; так і донині називають придунайці те городище - Києвець. Кий же, повернувшись у своє місто Київ, тут і помер. І брати його, і сестра Либідь тут же померли.

Після смерті братів рід їхній став князювати у полян, а в древлян було своє княжіння, а в дреговичів своє.

Оповідь про напад хозарів

Після смерті братів Кия, Щека і Хорива притискували полян древляни та інші околишні люди. І набрели на полян хозари на горах цих і лісах і сказали:

- Платіть нам данину.

Поляни подумали і дали від кожного дому - меч. І віднесли хозари мечі до свого князя і до старійшин своїх і промовили їм:

- От маємо собі нову данину.

Ті ж запитали:

- Звідки?

Вони ж відповіли:

- У лісі, на горах, над рікою Дніпром.

Знов спитали ті:

- А що дали?

Вони показали мечі. І сказали старійшини хозарські:

- Недобра дань, княже! Ми її дошукались своєю зброєю, яка гостра з одного боку, - шаблями, а в них зброя гостра з двох боків - мечі. Будуть вони збирати данину і з нас, і з інших земель.

І збулось усе: володіють руські князі хозарами і по нинішній день.

Так воно здавна ведеться: володіючи, сам стає потім заволоданий.

Оповідь про помсту княгині Ольги деревлянам

Ольга ж була в Києві з сином своїм, дитям Святославом, а воєводою був Свенельд. Сказали ж древляни: "Ось убили ми князя руського. Візьмемо жінку його Ольгу й віддамо за князя нашого Мала. І Святослава візьмемо і зробимо йому, що хочемо". І послали древляни кращих мужів своїх, числом двадцять, у човнах до Ольги, і пристали вони до берега під Боричевим узвозом, бо тоді вода текла біля Київської гори, і люди сиділи не в пониззі, а на горі, над горою ж стояв кам'яний терем. А княжий двір стояв там, де зараз двір Воротислава і Чудина, а перевісище - сітки для птахів - були аж за містом.

І повідомили Ольгу, що прийшли древляни, і покликала їх Ольга до себе і сказала їм: "Добрі гості прийшли". І відповіли древляни: "Прийшли, княгине". І спитала їх Ольга: "Кажіть, чого прийшли сюди?" Відповіли ж древляни: "Послала нас древлянська земля з такими словами: "Мужа твого ми убили, бо був твій муж, як вовк, розкрадав і грабував, а наші князі добрі, бо вони лад навели на древлянській землі, - вийди заміж за нашого князя Мала". Було ж бо ім'я йому, древлянському князю, Мал, себто Малий.

Сказала їм Ольга: "Люба мені річ ваша. Уже не воскресити мені мужа свого, і хочу пошанувати вас завтра перед людьми своїми. А нині йдіть до свого човна і лягайте в нього з гордим духом. А вранці я пошлю по вас, а ви кажіть: "Не поїдемо на конях і пішки не підемо, а тільки несіть нас у човні".

І вознесуть вас у човні на гору. Сказала так Ольга і відпустила древлян. Сама ж звеліла викопати велику й глибоку яму на теремному дворі.

На ранок, сидячи в теремі, послала Ольга по гостей. І прийшли кияни до них, і сказали: "Кличе вас Ольга для шани великої". Вони ж відповіли: "Не поїдемо ні на конях, ні на возах і пішки не підемо, а тільки понесіть нас у човні". Сказали кияни: "Ми приневолені, князь наш убитий, а княгиня наша хоче за вашого князя". І понесли їх у човні. Вони ж сиділи, пишаючись, узявшись руками в боки, і з великими бляхами на грудях. Принесли їх у двір до Ольги, і, як несли, так і кинули їх в яму разом із човном. І, схилившись над ямою, спитала їх Ольга: "Чи добра вам честь?" Вони ж відповіли: "Гірше
Ігоревої смерті". І звеліла Ольга засипати їх живими. І засипали їх. І послала Ольга до древлян, і сказала їм: "Якщо справді мене просите, то пришліть кращих мужів, щоб з великою честю піти за вашого князя, бо інакше не пустять мене київські люди". Почувши про це, древляни вибрали кращих мужів, які правили на древлянській землі. І прислали до неї. Коли ж древляни прийшли, Ольга звеліла приготувати їм омовіння, кажучи так: "Помившись, прийдіть до мене".

І розтопили піч, і влізли древляни, і почали митися. Тоді зачинили за ними піч. Ольга звеліла зачинити мивницю від дверей. І в тому вогні згоріли всі.

І послала Ольга до древлян із словами: "Ось іду вже до вас. То наготуйте меду багато біля того місця, де вбили мужа. Хай поплачу на могилі його і влаштую поминки - тризну мужу своєму". Вони ж, почувши те, навезли медів багато і заварили їх. Ольга ж, узявши з собою малу дружину, пішла на могилу і плакала там за мужем своїм. Потім звеліла своїм людям насипати високу могилу, а коли насипали, сотворити поминки, і от сіли древляни пити і наказала Ольга своїм отрокам прислужувати їм. І спитали древляни Ольгу: "А де наша дружина, яку ми послали до тебе?"

Ольга ж відповіла: "Іде вона за мною з дружиною мужа мого". І коли упилися древляни, звеліла отрокам своїм пити за них, а сама відійшла вбік і звеліла дружині сікти древлян. І посікли їх п'ять тисяч. А Ольга повернулась у Київ і зібрала військо.
В літо 946. Ольга із сином своїм Святославом зібрала багато хоробрих воїнів і пішла на деревлянську землю. І вийшли древляни супроти неї. І коли зійшлись обидва війська, кинув списа Святослав на древлян. Спис пролетів між вухами коня і впав коневі у ноги, бо Святослав був ще дитиною. І сказав Свенельд, воєвода батька його: "Князь уже почав. Ударимо ж, дружино, за князем!" І перемогли древлян. Древляни ж побігли і зачинилися у своїх містах.

Ольга ж ринулася із сином до міста Іскоростеня, бо жителі його убили її мужа, і стала із сином своїм коло міста, а древляни замкнулися в стінах і хоробро билися із міста, бо вони знали, що самі убили князя і на що себе прирекли. І стояла Ольга все літо і не могла взяти місто. І замислили так: послала у місто із словами: "До чого хочете досидітися? Всі міста ваші здалися мені і присяглися платити данину. І вже засівають свої ниви і землі. А ви хочете вмерти з голоду, відмовляючись платити данину?"

Древляни ж відповіли: "Ми б раді платити данину, але ж ти хочеш мстити за мужа свого". Сказала їм Ольга: "Я мстила вже за образу мужа свого, коли ви приходили до Києва, вперше і вдруге, а в третій раз, коли справляла поминки. Більше не хочу мстити. Хочу тільки взяти з вас невелику данину і, помирившись з вами, піти геть". Древляни ж спитали: "Що ти хочеш від нас? Ми б раді тобі дати меду і дорогих шкур". Вона ж промовила: "Нема тепер у вас ні меду, ні шкур дорогих, а тому прошу у вас небагато: дайте мені від двору по три голуби і по три горобці. Ви ж бо стомилися в облозі, і я не хочу накладати на вас тяжкі данини, як мій чоловік, а тому-то й прошу у вас мало". Древляни, зрадівши, зібрали з кожного двору по три голуби і по три горобці і послали до Ольги з поклоном. Ольга ж сказала їм: "От ви вже й покорилися мені і моєму дитяті. Ідіть у місто, а я завтра відступлю від нього і піду собі геть". Древляни з радістю вступили і своє місто і звістили всім людям, і дуже зраділи люди у місті.

Ольга ж роздала воїнам - кому голуба, кому горобців - і звеліла до кожного голуба і горобця прив'язати сухий трут, і загорнути його в маленькі хусточки, і ниткою приторочити до кожної птиці. І, коли стало смеркатися, наказала Ольга своїм воїнам випустити голубів і горобців. Голуби ж і горобці полетіли у свої гнізда: голуби у голуб'ятники, а горобці - під стріхи. І тоді спалахнуло все - де були голуб'ятники, де кліті, де вежі, і не було двору, де б не горіло, і не можна було гасити, бо все одразу зайнялося вогнем. І побігли люди з міста, і звеліла Ольга своїм воїнам хапати їх. Так вона взяла місто
і спалила його, а старійшин іскоростенських забрала в полон, а інших людей убила, а третіх віддала в рабство, а решту залишила, щоб платили данину. І наклала на них данину тяжку: платити для Києва і для Вишгорода, бо Вишгород був Ольжине місто.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
повість минулих літ

# data[].attributes.attachment_link.title
Повість минулих літ (СКОРОЧЕНО)

# data[].attributes.attachment_link.description
Повість минулих літ (СКОРОЧЕНО) Оповідь про заснування Києва Поляни жили окремо і володіли своїми родами. І до того вони жили родами, кожен на своїх землях.І були три брати: одному ім'я Кий, другому - Щек, а третьому Хорив, а сестра в них була Либідь. Си-дів Кий на горі, де тепер узвіз Боричів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Повесть временных лет - мультфильмы (HD)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
ПОВІСТЬ МИНУЛИХ ЛІТ - Нестор Літописець | Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Давня українська література

# data[].attributes.subject
Давня українська література

# data[].attributes.headline
КРОК 4                                                                    "СЛОВО ПРО ПОХІД ІГОРІВ"                

# data[].attributes.subject
КРОК 4                                                                    "СЛОВО ПРО ПОХІД ІГОРІВ"                

# data[].attributes.headline
П.Куліш "Чорна РАДА"

# data[].attributes.subject
П.Куліш "Чорна РАДА"