# data[].attributes.body
Hvilken betydning har religiøse pagter i: Jødedom, Kristendom, Islam og Buddhisme?

Hvilke forskelle og ligheder er der i Den Gamle- og Nye Pagt?

Hvilken sammenhæng er der mellem pagt og frelse/evigt liv i Den Gamle - og Nye Pagt?

Hvorfor skulle Gud ofre Jesus?

Hvordan og hvorfor er Jesus Guds offerlam?

Hvilken betydning har nadveren i Den nye pagt?

Hvilken sammenhæng er der mellem nadveren og Den nye Pagt?

# data[].attributes.body
Kristendom

# data[].attributes.body
Jødedom

# data[].attributes.attachment_link.title
Hverdag og højtid jødedom under samme himmel.pdf

# data[].attributes.body
Islam

# data[].attributes.body
Hinduisme

# data[].attributes.body
Buddhisme

# data[].attributes.attachment_link.title
Pagt (Bibelen) - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Pagt ( heb. בְּרִית bĕrîth) er et af de vigtigste begreber til forståelse af Israels retsopfattelse og dets gudsforhold i jødisk og kristen teologi. Ordet pagt bruges i den hebræiske bibel om en højtidelig overenskomst, hvor to parter gensidigt indgår en række forpligtelser over for hinanden.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kvalitetsbårne nyheder og baggrundsartikler om kristendom, tro og kirke i Danmark og i udlandet. Stil spørgsmål til vores panel af kristendomseksperter.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad betyder treenigheden? Hvem var Jesus Kristus? Hvornår opstod kirken? Hvilken betydning har dåben i kristendommen? Og hvad er de mest centrale begreber? Bliv klogere på de absolut vigtigste ting du bør vide om kristendommen

1. Jesus Kristus

Kristendommens stifter er Jesus fra Nazareth. Kristus er den titel på latin (Christos, græsk), som de første kristne gav ham: "den salvede", hvilket var betegnelsen for den forventede frelserskikkelse i jødedommen (Messias). Ifølge evangelierne levede Jesus i de tre første årtier efter år 0. Først i de sidste par år af sit liv trådte Jesus offentligt frem.

Han blev arresteret af det jødiske præsteskab for Gudsbespottelse, men henrettet af den romerske besættelsesmagt for at være oprører.

2. Treenighed

Tidligt i kristendommens historie opstod den overbevisning, at den Gud, som havde skabt verden og udvalgt det jødiske folk nu havde vist sig i Jesus fra Nazareth. Frelseren. Ved sin opstandelse fra de døde, havde han vist, at han var Guds søn. Efter sin himmelfart gav Jesus den guddommelige kraft videre til sine tilhængere, en kraft der fik dem til at udbrede kristendommen og som holdt deres tro og håb ved lige og bandt dem sammen i et fællesskab. Denne kraft kalder skrifterne i Ny Testamente for Helligånden. Gud viser sig altså som skaber, Jesus Kristus og Helligånd.

3. Kirken

Fællesskabet af Kristus-troende kaldes kirken. Ordet har to betydninger: 1) dem der er kaldt ud - og 2) dem der hører Herren til. Kirkens udgangspunkt er gruppen af Jesu disciple. I løbet af de første århundreder efter Jesu virksomhed etablerede kirken sig i Det romerske Imperium. Hurtigt opstod der en egentlig organisation med præster og biskopper.

4. Gudsriget

Det centrale i Jesu forkyndelse var Gudsriget. Gudsriget er den tilstand, hvor det onde er overvundet og Gud alene hersker i denne verden. Jesus forkyndte, at dette rige var kommet nær med ham, og tegnene var hans helbredelser, uddrivelser af dæmoner og tilgivelsen af menneskers synder. Engang skal Gudsriget blive en altomfattende virkelighed i et evigt liv ved Jesu genkomst. Det er kristen tro, at man skal opstå til dette liv.

5. Dåben

De første kristne brugte dåben, dvs. en rituel neddykkelse i vand, som et ydre tegn på, at man tilhørte Jesus. Dåben blev altså adgangen til kirkens fællesskab. I dåben blev den troendes tidligere liv så at sige renset væk, og man kunne begynde det nye liv som kristen. I den tidlige kristendom var dåben en voksendåb, hvor man forinden sagde ja til troen på Jesus Kristus. Men efterhånden blev dåb af spædbørn den almindelige praksis.

6. Nadver

Jesu sidste måltid med disciplene, inden han blev taget til fange, var det jødiske påskemåltid. Og dette måltid brugte Jesus til at fortælle sine tilhængere, at han efter sin død ville være tilstede i det brød og i den vin, som måltidet bestod af. Nadveren er derfor både et måltid til minde om Jesus, men også det måltid, hvori den kristne får del i det, han har gjort for mennesker.

7. Gudstjeneste

Den kristne gudstjeneste voksede frem af det nadvermåltid, som man hver søndag (Jesu opstandelsesdag) mødtes til. Nadveren har stadig en betydelig placering i de fleste kirkesamfund verden over. Men vigtige dele af gudstjenesten er ligeledes bønnen (f.eks. Fadervor) og prædikenen.

8. Synd

Synd betyder egentlig "adskillelse" og er betegnelsen for de vilkår, mennesket lever under. At mennesket selv vil gøre sig til herre over sit liv, tænker og handler egoistisk, betegnes som synd. Synden sidder i menneskets onde vilje, som er imod Guds vilje. Fortællingen om Adam og Eva, der spiser af kundskabens træ (1. Mosebog kapitel 3), er den mytiske forklaring på syndens virkelighed.

9. Frelse

Den kristne lære om frelse har Jesu død og opstandelse som baggrund. Jesu død ses som en stedfortrædende lidelse, idet han dermed har taget menneskets synd og det onde på sig. Og ved sin opstandelse fra døden påskemorgen har Jesus sprængt syndens og det ondes magt over mennesket. I troen på, at dette er sandt, ved at lade sig døbe og modtage nadveren har den enkelte del i frelsen og opstår engang til evigt liv i Gudsriget.

10. Kærlighedsbudet

"Du skal elske din næste som dig selv" står der i Matthæusevangeliets kapitel 22, vers 39. I Jesu forkyndelse knyttes budene fra Gammel Testamente om kærlighed til Gud og kærlighed til næsten sammen til at være et.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvad betyder treenigheden? Hvem var Jesus Kristus? Hvornår opstod kirken? Hvilken betydning har dåben i kristendommen? Og hvad er de mest centrale begreber? Bliv klogere på de absolut vigtigste ting du bør vide om kristendommen Kristendommens stifter er Jesus fra Nazareth.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jødedommen er en af de tre store abrahamitiske religioner, der går tilbage til patriarken Abraham. Jøderne har en flittig fortælletradition og mange fester til at mindes historien. Her er ti vigtige ting at vide om en af verdens ældste religioner

1. Jødernes Gud

"Du må ikke have andre guder end mig", hedder det i det første af De ti bud. Gud hedder i den jødiske bibel JHWH - hebraisk har ikke vokaler, og ordet udtales Jahve, som betyder Jeg er den, jeg er. Jøderne kalder dog som regel Gud for "Adonai", som betyder Herren. I jødedommen ses Herren som den, der har skabt verden og dens liv og udvalgt det israelittiske folk og givet dette folk sin lov.

2. Moses

Det Gamle Testamente gør Moses til stifteren af Israels religion. Han er ifølge Det Gamle Testamente født blandt israelitterne i Egypten, opfostret ved Faraos hof, men drager ud i ørkenen, hvor Jahve åbenbarer sig for ham og pålægger ham at udfri israelitterne. På vej frem mod det forjættede land får folket gennem Moses loven fra Jahve.

3. Toraen

Loven eller Toraen er også betegnelsen for de fem Mosebøger i Det Gamle Testamente. Heri er den jødiske lovs i alt 613 bud. Toraen blev op mod Kristi fødsel genstand for stadige fortolkninger. Toraen og dens fortolkning udgør indtil i dag kernen i jødedommen.

4. Profeterne

Helt tilbage i Israels ældste tid (omkring år 1000 f.v.t.) optrådte der profeter, der gav orakelsvar. Omkring år 700 f.v.t. optræder der nu stærke religiøse skikkelser med kritik af sammenblandingen mellem Israels religion og den kanaanæiske frugtbarhedsreligion. Enkelte af disse profeter har efterladt sig skrifter (for eksempel Esajas). I løbet af de næste århundreder optræder der fortsat skriftprofeter. Hos profeterne er kritik af de nuværende tilstande kombineret med visioner af både dom og frelse.

5. Det jødiske tempel

Jøderne i det gamle Israel havde flere helligsteder for dyrkelsen af Jahve. Det første jødiske tempel i Jerusalem blev ifølge den bibelske tradition bygget i Jerusalem af kong Salomon i midten af 900-tallet f.v.t. Dette blev i 520-15 f.v.t. afløst af et nyt tempel efter landflygtighedstiden i Babylon. Herodes den Store byggede et nyt og overdådigt tempel fra omkring 19/20 f.v.t. Dette blev ødelagt totalt i år 70 af romerne. Templet var centrum for den israelitisk-jødiske kult.

6. Den jødiske synagoge

Som følge af landflygtighedstiden i 500-tallet f.v.t. udvandrede jødiske grupper til mellemøstlige byer og byer omkring det østlige Middelhav. Nu kom Toraen i centrum, synagoger eller forsamlingsbygninger blev rejst til gudstjenstebrug, hvor loven blev oplæst, og hvor der også kunne undervises i toraens rette fortolkning. Synagogen er stadig jødedommens gudstjenestested.

7. Pesach

Pesach jødedommens store fest, som fejres om foråret den 15. i måneden nisan. Påsken fejres til minde om udfrielsen fra Egypten. Festen indledes påskeaften med et måltid, der symbolsk skal pege på forholdene i Ægypten og fortællingen om udfrielsen reciteres ved bordet. Som et vigtigt led i måltidet spises usyret brød.

8. Omskærelsen

En rituel bortoperation af forhuden på det mandlige lem. Dette finder sted på ottendedagen efter drengens fødsel. Baggrunden for denne skik er at finde i Jahves befaling til Abraham om at lade omskærelsen være et pagtstegn. Omskærelsen praktiseres fortsat i jødedommen og er afgørende for den jødiske identitet.

9. Sabbatten

Det hører ligeledes til jødisk identitet, at sabbatten overholdes. Det er hviledagen, den syvende dag i ugen (= lørdag) I følge jødisk tidsregning begynder sabbatten fredag aften klokken seks og varer til lørdag aften klokken seks. Ligesom Gud hvilede på den syvende dag efter skabelsen, skal mennesket bruge denne dag til hvile og til bøn og læsning i loven. En stor del af Toraen angår regler for sabbattens overholdelse.

10. Guds folk, Israel

Israel er navnet på Guds folk. Det altså både en politisk og national betegnelse - og tillige en religiøs betegnelse. Israel betyder "Gud kæmper" eller "Gud hersker". Israel består i følge traditionen af de 12 stammer, som har navn efter Jakobs 12 sønner. Som stat og folk er Israel udvalgt af Gud. Israel er jødedommens selvbetegnelse. Og det sande Israel bliver da dem, som holder ud i troen på Jahve.
Artiklen er første gang udgivet 8. marts 2005, senest opdateret 5. januar 2018.
Læs også
Jødedommens fortællinger er nedskrevet i Det Gamle Testamente, som også kaldes Tanakh (TaNaK). Betegnelsen angiver begyndelsesbogstaverne for bogens tre hoveddele: Torah, Nebiim og Ketubim, som betyder henholdsvis Loven, Profeterne og Skrifterne. Ofte kalder man også hele skriftsamlingen (Tanakh) for Torah. Foto: Ritzau Scanpix/Iris

Det var egentlig en modvillig Moses, som påtog sig opgaven fra Gud om at udfri israelitterne fra Egypten. Han hverken så sig selv som leder eller som en med talegaverne i orden. Med med hjælp fra Gud og de ti plager lykkedes det at befri israelitterne fra Farao efter 400 års slaveri. Maleriet skildrer begivenheden, hvor Moses bringer israelitterne sikkert over Det Røde Hav, så de undslap Faraos soldater. Foto: Arkivfoto

Det jødiske tempel faldt første gang for babyloniernes hænder i 586 f.Kr., hvorefter israelitterne blev ført i eksil i Babylon, hvor de var, indtil de blev befriet i 539 f.Kr. Da de vendte tilbage, genopbyggede de templet, som dog fald igen i år 70 e.Kr. I dag står der en moské på samme område, men jøderne har dog bevaret en rest af templet, som i dag er kendt som grædemuren. Foto: Ritzau Scanpix/Iris

Den jødiske påske, pesach, indledes med måltidet seder. Udover det usyrede brød findes ved dette måltid også bitre urter, saltvand, et kogt æg, en stegt lammeknogle og en brun frugtmos, som skal symbolisere det ler, som slaverne i Egypten måtte arbejde med. Saltvandet symboliserer tårer, de bitre urter symboliserer bitterhed, knoglen står for de ofrede lam og ægget symboliserer forår og et nyt liv. Det hele anrettes på et særligt seder-fad til anledningen. Foto: Joel S. Fishman.

Jødiske fester og højtider

Den jødiske påske, pesach, er er en af de allermest centrale højtider i jødedommmen. Men der findes mange andre fester og højtider, som samler jøderne år efter år. Her er nogle af de vigtigste:

Sukkot: Kaldes også løvhyttefesten, og navnet kommer sig af, at man til sukkot bygger løvhytter, som man bor i, til minde om ørkenvandringen i Tredje Mosebog, hvor israelitterne boede i løvhytter.

Yom Kippur: Er hebraisk og betyder forsoningsdag. Dagen kaldes også sabbatternes sabbat og er en dag, som har det formål, at hver enkelt jøde skal gennemgå en personlig, åndelig renselsesproces. Dagen markeres med faste i et døgn fra solnedgang til mørkets frembrud den følgende dag. Dagen falder i samme måned som det jødiske nytår, rosh hashana - ikke ved et tilfælde, men fordi nytår og forsoning i jødisk optik hører sammen.

Hanukkah: Er måske ikke den vigtigste højtid ifølge jødedommen, men nok den mest kendte af mennesker, som ikke er jøder. Hanukkah falder nemlig sammen med den kristne jul, og med tiden kan jøder udenfor Israel også siges at have indoptaget nogle af de danske traditioner. I Danmark får børnene eksempelvis gaver, som på juleaften, og hanukkah er da også i jødedommen en tid til at være sammen med familien.
Artiklen fortsætter under annoncen Artiklen fortsætter under annoncen Artiklen fortsætter under annoncen

# data[].attributes.attachment_link.description
Jødedommen er en af de tre store abrahamitiske religioner, der går tilbage til patriarken Abraham. Jøderne har en flittig fortælletradition og mange fester til at mindes historien. Her er ti vigtige ting at vide om en af verdens ældste religioner.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad er islams fem søjler? Hvem var Muhammed, og hvad havde han med Mekka og Medina at gøre? Læs om islams grundlægger, om de største islamiske hovedretninger og om pilgrimsfærden til Mekka her i artiklen, hvor der også er links til mere om islam.

Få overblik over islams vigtige elementer her.

1. Profeten Muhammed

Muhammed er islams profet og stifter. Profeten Muhammed blev født i Mekka cirka år 570 efter vor tidsregning. Han kom som helt ung i tjeneste i et købmandsfirma og deltog i karavanerejser. Giftede sig med købmandsenken, Khadija. Som 40-årig fik han åbenbaringer og trådte efter nogle år offentligt frem som profet.

2. Islams helligste skrift, Koranen

Koranen er islams hellige bog, hvori åbenbaringerne til Muhammed er samlet. Koran betyder "oplæsning". Koranen består af 114 kapitler eller suraer, der er ordnet efter længde. Som åbenbaret skrift anses Koranen for ufejlbarlig.

3. Pilgrimsdestinationen Mekka

Mekka er den helligste by for muslimerne, da det er her Ka'ba'en ligger (islams centrale kultsted). Pilgrimme strømmer hvert eneste år til Mekka for at bede om tilgivelse og få slettet deres synder, samt gå rundt om og sende kys til Kabaen. Hertil kommer besøg på de steder, hvor Profeten Muhammed færdedes.

4. Medina

Medina hedder profetens hjemby, som er muslimernes næsthelligste by efter Mekka. Kalifatets politiske centrum indtil 661, hvor det umayyadiske kalifat etableredes. Medina indgår ikke som en fast del af pilgrimsfærden, men mange muslimer aflægger alligevel i den forbindelse byen et besøg.

5. Islams fem søjler

Islam sammenfatter de vigtigste pligter i de såkaldte fem søjler. Islams fem krav er1) at bekende troen (der findes kun én Gud, Allah, og Muhammed er hans profet), 2) at bede (fem gange om dagen), 3) at give almisse, 4) at faste og 5) at deltage i valfarten til Mekka.
Få islams søjler på 60 sekunder her:
6. Sharia - den islamiske lov

Den islamiske lov kaldes sharia-lovgivningen og indeholder enrække konkrete anvisninger på, hvad man må og ikke må som muslim. Ordet sharia betyder "vej" og udformedes i århundrederne efter Profeten Muhammeds død og blev til et altomfattende juridisk system.

7. Allah og monoteisme

I opgøret med den arabiske polyteisme forkyndte Profeten Muhammed, at der kun er én Gud, nemlig Allah, der betyder guden. Allah er skaberen og dommeren. Han er almægtig og uigennemskuelig og hævet absolut over alt jordisk. Han er dommeren ved tidernes ende. Allah har givet sig til kende gennem Israels profeter (hvortil også Jesus hører), men sidst og endegyldigt gennem Muhammed.

8. Sunni- og shia-islam

Sunni er én af islams to hovedretninger og langt den største. Sunni-retningen udgør cirka 80 procent af verdens muslimer. Shiamuslimerne udgør den anden store retning inden for islam. De mener, at Muhammeds fætter, Ali (myrdet 661), var den retmæssige arving til titlen som Kalif (politisk og åndelig leder af Kalifatet). Det mener sunni-muslimerne ikke. Én af de mere udtalte forskelle på shia- og sunnimuslimer er brugen af præsteskab og bedepraksis samt dyrkelsen af martyrer.

9. Hadith-litteraturen

Hadith er betegnelsen for den vigtige samling af fortællinger om, hvad Profeten Muhammed gjorde og sagde. Fortællingerne beretter også om Profeten Muhammeds juridiske og etiske afgørelser i en række sager. Altså fortællinger, som ikke er i Koranen. Hadith (tradition) bruges ofte pædagogisk i opdragelsen, når forældre og lærere vil fremhæve, hvad der godt, og hvad der er ondt. Profeten er altså eksemplet.

10. Ramadan - den muslimske faste

Ramadan er navnet på denniende måned i den islamiske kalender, og det er den måned, hvori der fastes. Fasten varer fra solopgang til solnedgang. Der må hverken indtages væske eller fast føde, ligesom seksuelt samkvem er forbudt.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvad er islams fem søjler? Hvem var Muhammed, og hvad havde han med Mekka og Medina at gøre? Læs om islams grundlægger, om de største islamiske hovedretninger og om pilgrimsfærden til Mekka her i artiklen, hvor der også er links til mere om islam.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De er blevet knust, fortolket, delt over og fulgt mere eller mindre til punkt og prikke. Men de er aldrig blevet forældet - De 10 bud har op gennem historien været en konstant grundstamme i først den jødiske og siden den kristne etik

De bud, vi i dag kalder De 10 bud, går igen i både den jødiske og forskellige kristne retninger, men ikke på helt samme måde.

Oprindeligt er De 10 Bud ifølge 2. Mosebog skrevet med Guds egen finger på de stentavler, Moses giver til det jødiske folk som tegn på den pagt, israelitterne indgår med Gud. Det er under flugten fra Egypten, at Gud åbenbarer sig i Sinai-ørkenen og giver De 10 bud som en lovgivning, israelitterne skal følge.

Fortolket, men ikke forældet

Betegnelsen De 10 bud er først kommet til senere, og budene optræder i forskellig form og med variationer i paralleltekster i 2. og 5. Mosebog. Interessant nok begynder De 10 bud også deres liv med at blive knust og erstattet.

De helt oprindelige stentavler ikke er dem, der senere bæres med til Det forjættede Land. De første tavler, Gud skriver budene på, knuser Moses i vrede over, at israelitterne har formet en guldkalv, som de tilbeder i stedet for Gud selvom de netop har afgivet løfte om aldrig at tilbede andre guder.

På foranledning af Moses tilgiver Gud det jødiske folk og beskriver nye stentavler med det, vi i dag benævner De 10 bud.

Gennem jødisk tradition er De 10 bud blevet fortolket i den tidlige jødedom af farisæerne, som arbejdede med studier af både De 10 bud og de øvrige punkter i Moseloven. Fortolkningen var ikke et udtryk for, at man brugte buddene efter forgodtbefindende, men at de skulle forholdes til det reelle liv eksempelvis skulle sabbatsbudet opretholdes, men hvis der var tale om, at nogens liv var i fare denne dag, blev budet ophævet.

Religiøs eller sekulær lovgivning?

"De 10 bud var først og fremmest religiøse og angik det enkelte menneskes forhold til Gud og folkefællen. Men enkelte jødiske forfattere (f.eks. Filon fra Alexandria) fremstillede De 10 bud som overskrifter over den øvrige lovgivning, fordi de var skrevet af Gud selv", fortæller Mogens Müller, professor i Det Ny Testamente ved Teologisk Fakultet i København.

I 2. Mosebog efterfølges De Ti Bud af en del andre formaninger, som blandt andet indeholder forskrifter for passende afstraffelser herunder de berømte ord om, at man skal bøde Liv for liv, øje for Øje, tand for Tand. Dele af lovgivningen om rent og urent, sabbatsoverholdelse, fester, tempeltjeneste og lignende, havde grundlæggende betydning for det jødiske samfund i antikken:

"I de perioder, hvor jøderne havde en selvstændig stat, var konge- og ypperstepræsteembedet en tid varetaget af den samme, og på en måde var det i praksis en tempelstat, hvor den mest betydningsfulde identitetsmarkør var religionen," vurderer Mogens Müller.

I dag er der stor forskel på de jødiske retningers syn på De 10 bud og den øvrige Moselov. Den ortodokse jødedom opretholder troen på, at buddenes autoritet ikke kan anfægtes, mens reform-jødedommen ikke fastholder lovenes ukrænkelighed og i stedet fremhæver profeternes etiske kald som væsentligt i Loven.

"Den moderne stat Israel ligger i dyb splid med sig selv, idet nok de fleste ønske en mere eller mindre sekulær stat, mens forskellige mindretal ønsker en slags teokrati," forklarer Mogens Müller.

Jesus opfylder Loven

Det er Matthæusevangeliet, der skaber en direkte forbindelsen mellem Jesus og De 10 bud ved at gengive Jesu Bjergprædiken som en fuldbyrdelse af pagten mellem Gud og mennesker - Den Nye Pagt.

Sammen med det dobbelte kærlighedsbud har De 10 bud formodentlig fra begyndelsen udgjort grundstammen i den etiske læring i kristne menigheder, lyder det fra Mogens Müller, der forklarer, at selvom de ikke alle ti konkret listes op i Det Nye Testamente, er de alligevel til stede:

"De optræder over alt, hvor der bliver spurgt om, hvad der er Guds vilje. I Det Nye Testamente er det et grundspørgsmål, hvordan mennesket kan blive i stand til at opfylde Guds bud og dermed blive i frelsen. Ja, frelsens gave i dette liv er netop dette at gøre Guds vilje. Det er livsnerven i Den Nye Pagt."

De 10 bud er en god vejviser til at opnå Frelsen. Men som mange ved, er det ifølge Jesus ikke nok at følge budene og reglerne i Mosebøgerne for at nå dertil. Gennem Bjergprædikenen forstærker Jesus budenes betydning til ikke kun at gælde ydre forbrydelser, men også indre. At begære den næstes hus eller hustru i tanken er således også syndigt. Jesus gør ikke op med De 10 bud, men han nyfortolker dem ind i en kristen tradition. Han forkynder Guds ord på en måde, så overholdelse af Loven også skal ske inde i mennesket selv, i vores tanker.

Luthers fortolkning af De 10 bud

At De 10 bud i det hele taget har haft en meget stor betydning i den kristne oplæring, fremgår af deres plads i Luthers Lille Katekismus (som bl.a. optræder bag i Salmebogen). De er i den forstand en del af den kristne tro, at troen jo gælder opfattelsen af Gud og hans vilje, forklarer Mogens Müller og hentyder til De 10 buds kommunikation af Guds vilje til mennesket.

Jesus var ikke den sidste, der fortolkede budene. Der er forskel på, hvordan De 10 bud viderebringes inden for forskellige kristne kirker og traditioner.

Mens den ortodokse og siden den reformerte kirke fastholdt de oprindelige 10 bud, genfortolkede først senmiddelalderens katolske kirke og senere Luther De 10 buds budskaber ved at udelade det 2. jødiske bud, som lyder: Du må ikke gøre dig noget gudsbillede i form af noget som helst oppe i himlen eller nede på jorden eller i vandet under jorden. Du må ikke tilbede dem og dyrke dem.

Luther brugte selv billeder i sin bibeloversættelse og mente ikke, at der var noget galt med at gøre billedlig gengivelse af Gud. Han tolkede formuleringen som et forbud mod at have andre guder end Herren. For at opretholde antallet 10 blev det oprindelige 10. bud delt op i to. I den protestantiske tradition hedder det 9. bud derfor:

"Du må ikke begære din næstes hus," og det 10. bud hedder: "Du må ikke begære din næstes hustru, folk eller fæ eller noget, der hører din næste til." At man her skelner mellem "hus" og hustru er altså ikke nødvendigvis udtryk for en præ-feministisk formulering, men om ren matematik.

# data[].attributes.attachment_link.description
De er blevet fortolket, delt over og fulgt mere eller mindre til punkt og prikke. Men de er aldrig blevet forældet - De Ti Bud har op gennem historien været en konstant grundstamme i først den jødiske og siden den kristne etik. Læs om De Ti Bud her.

# data[].attributes.headline
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse med forklaring fra Systime

# data[].attributes.subject
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse med forklaring fra Systime

# data[].attributes.attachment_link.title
Den sidste nadver af Arne Haugen Sørensen (2).jpg

# data[].attributes.attachment_link.title
Den hellige nadvers indstiftelse Gustav Doré.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25)

"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!"

(1. Kor. 11,25)

Den hellige nadver har sin plads i afskedens time. Her siger Jesus farvel til sine apostle med brød og vin og gør sit testamente. Der bliver ikke skrevet noget ned i den anledning. Jesu testamente er en handling, selv om der også indgår ord i handlingsforløbet. Men vi har i det hele taget ingen skriftlig overlevering fra Jesu egen hånd og intet, der vidner om, at han har bedt andre skrive for sig. Det er næppe en tilfældighed, men skyldes nok, at Jesus ikke ønskede at blive fanget ind i en bog og få sit ærinde sat på plads mellem bogstaver. Jesu liv er handling, og alle hans ord får deres sidste og afgørende betydning ved at blive føjet ind i det, han gør.

Det betyder ikke, at vi kan undvære evangeliernes overlevering af Jesu ord i prædiken og samtale. Men det minder om, at kristendom stadig er handling: Guds handling, der rækker ind i vort liv for at tage hånd om det. Kun i den sammenhæng kommer overleveringen til sin ret, og de døde bogstaver får ånd og liv.

I brødet og vinen samler Jesus den sidste aften alt, hvad han har delt med sine apostle, og rækker det til dem, inden de skilles. Han giver dem sig selv og alt, hvad der er i ham: syndernes forladelse, opstandelsens håb og et liv under Guds omsorg. Så skilles deres veje, da de rejser sig fra bordet og går over i Getsemane have, og de mødes først igen, da han har fuldendt sin gerning og står for dem som den opstandne. Men her ved bordet har han endnu noget at gøre. Her gør han det testamente, som han dagen efter billledligt talt skriver under på med sit blod, og som Gud Fader selv stadfæster på trediedagen, da han rejser ham af døde.

Når vi gentager den hellige handling, ligger vægten stadig på det, der sker: At Kristus med brød og vin gør os til sine medarvinger og giver os del i alt det, som er hans.

Erling Stougård Thomsen

# data[].attributes.attachment_link.title
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod...

# data[].attributes.attachment_link.description
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25) "Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25) Den hellige nadver har sin plads i afskedens time.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jødernes stamfader og første patriark spiller også en stor rolle inden for kristendommen, hvor fokus især ligger på Abrahams retfærdiggørende tro. Det ses blandt andet hos centrale personer i den kristne teologihistorie som Paulus, Luther og Kierkegaard

Jeg vil gøre dig til et stort folk og velsigne dig. Jeg vil gøre dit navn stort, og du skal være en velsignelse. (...) I dig skal alle jordens slægter velsignes (Første Mosebog 12, 2-3).

Sådan lyder Guds ord i begyndelsen af fortællingen om Abraham.

Fortællingen om Abraham står i Det Gamle Testamentes Første Mosebog kapitel 11-25. Den følger umiddelbart efter den såkaldte urhistorie, der med sine beretninger om verdens skabelse, syndefaldet, Kain og Abel, Noas ark og Babelstårnet handler om almenmenneskelige vilkår i tilværelsen.

Fra og med Abraham kommer Det Gamle Testamente til at handle om ét folk Israel og dets historie.

Fortællingen om Abraham kort fortalt

Abraham er gift med Sara. Han bor i Ur i Kaldæa (Babylon), men Gud beordrer ham til at drage til landet Kanaan (det nuværende Israel), og lover ham landet, og at han vil blive velsignet med talrige efterkommere.

Abraham tror Gud, og Gud regnede ham det til retfærdighed, lyder det i kapitel 15, vers 6.

Gud slutter da en pagt mellem sig selv, Abraham og Abrahams efterkommere. Han lover, at han vil være deres gud, og at Kanaans land skal være deres til evig ejendom. Til gengæld skal Abraham og hans efterkommere lade alle drengebørn omskære som et tegn på pagten mellem dem og Gud.

Sara kan imidlertid ikke få børn, og da hun og Abraham begge nærmer sig 100 år, begynder det at virke usandsynligt, at Guds løfte vil blive opfyldt. Men så besøger Gud selv Abraham og lover ham, at Sara vil føde en søn. Og inden længe bliver hun ganske rigtigt mor til Isak.

Gud beordrer Abraham at ofre Isak. Abraham vil adlyde Gud, men lige da han skal til at ofre Isak, griber Guds engel ind og stopper Abraham. Abraham beholder altså sin søn, der selv bliver far til Jakob, som får tilnavnet Israel.

Abraham, Isak og Jakob er patriarkerne for Israels folk.

Israels stamfader

I den jødiske tradition spiller Abraham en kolossal rolle som den første patriark, der blev lovet landet Israel. Samtidig er det altså i fortællingen om Abraham, traditionen for omskæring bliver grundlagt. Omskæringen tjener både som pagtstegn for det jødiske folk og som afgrænsning i forhold til alle andre folkeslag.

Jøderne praktiserer stadig omskæring, og muslimerne, der også opfatter Abraham (i Koranen Ibrahim) som deres stamfar, har ligeledes taget denne tradition til sig.

Paulus: Abraham er de sande troendes stamfader

I kristendommen kommer fokus i historien om Abraham først og fremmet til at ligge på Abrahams tro og på, at den bliver regnet ham til retfærdighed.

Abrahams tro spiller således en stor rolle i Paulus argumentation for, at mennesket retfærdiggøres (og frelses) ved tro alene og altså ikke ved ydre handlinger som omskæring eller overholdelse af Moseloven.

Paulus lægger her vægt på, at Gud ifølge Første Mosebog regnede Abraham for retfærdig, før han blev omskåret og altså fik dette specifikt jødiske tegn på sin krop. Ifølge Paulus har omskæringen derfor intet at gøre med, om man har Abraham som stamfar eller ej, og Guds pagt med Abraham er ikke forbeholdt det jødiske folk, men alle, der har den sande tro.

Paulus peger altså på, at Abraham-fortællingen ikke alene er rettet mod jøderne, men angår alle jordens slægter og gælder alle, der tror som Abraham.

Og da Skriften forudså, at det er af tro, Gud erklærer folkeslagene retfærdige, fik Abraham på forhånd det evangelium forkyndt: I dig skal alle folkeslagene velsignes. Derfor velsignes de, som har troen, sammen med den troende Abraham, skriver Paulus i Galaterbrevet (kap. 3, v. 7-9).

Sand tro er Kristus-tro

Og hvad er da ifølge Paulus den sande tro, som forener alle folkeslag med ham og giver del i hans velsignelse?

Det er troen på Kristus. For Paulus bliver Guds løfte til Abraham om velsignelse til alle folkeslag nemlig endeligt opfyldt med Jesus Kristus. Ifølge Det Nye Testamente er Kristus nemlig Abrahams biologiske efterkommer og den, der bringer velsignelse til alle mennesker uanset etnicitet, køn og status:

Her kommer det ikke an på at være jøde eller græker, på at være træl eller fri, på at være mand eller kvinde, for I er alle én i Jesus Kristus, og hører I Kristus til, er I også Abrahams afkom, arvinger i kraft af Guds løfte, siger Paulus således i en meget berømt passage i Galaterbrevet (kap. 3, v. 28-29).

Ved at løfte håbet om frelse og betegnelsen Abrahams afkom ud af den specifikt jødiske sammenhæng baner Paulus vejen for kristendommen som andet og mere end en jødisk sekt. Uden dette greb havde kristendommen næppe været en verdensreligion i dag.

Luther: Abraham sættes på prøve og tror på trods

Ligesom Paulus er også reformatoren Martin Luther optaget af Abrahams forbilledlige tro. Han flytter imidlertid fokus lidt til historien om Isaks ofring.

For Luther er Abrahamhistorien et billede på, hvordan Gud prøver mennesket. Og Abraham er eksemplet på et menneske, der består prøven ved at vælge at have tillid til og adlyde Gud også når det ser sortest ud.

Som Luther påpeger, er det en helt forfærdelig situation, Gud sætter Abraham i, da han befaler ham at ofre sin søn. Hvis Isak dør, kan Guds løfte om velsignelse til alle jordens folkeslag jo ikke gå i opfyldelse. Hans ordre står derfor står tilsyneladende i direkte modsætning til hans eget ord.

Alligevel vælger Abraham at følge Guds bud og ofre Isak. I Luthers udlægning af historien parerer Abraham ordre, fordi han tror på, at Gud lader det hele gå godt hvis Gud ikke redder Isak i dette liv, vil han lade ham leve videre i det evige liv efter døden.

Kierkegaard: Abrahamhistorien illustrerer troens dobbeltbevægelse

I sit verdensberømte værk Frygt og Bæven fra 1843 leverer den danske filosof Søren Kierkegaard sin udlægning af Abrahamfortællingen.

Kierkegaards tolkning af Abrahams lydighed i forbindelse med Isaks ofring koncentrerer sig om konflikten mellem det etiske og det religiøse og om det, Kierkegaard kalder troens dobbeltbevægelse.

Abraham er tvunget til at vælge mellem at dræbe sin søn, hvilket vil være i konflikt med det etiske, og at handle imod Guds ordre, hvilket vil være i modstrid med det religiøse.

Abraham gør da troens dobbeltbevægelse: Han resignerer og giver afkald på sin eneste søn og han tror, at Gud vil give ham Isak tilbage. I dobbeltbevægelsen opgiver Abraham altså at leve livet på egne, menneskelige, betingelser og vælger at modtage det på Guds betingelser.

Rationelt giver Abrahams tro ingen mening; han tror det umulige og absurde, forklarer Kierkegaard. Abraham tror på, at Guds mulighed ligger langt ud over menneskelig forstand og formåen.

Men hvad gjorde Abraham? Han besteg Æslet, han reed langsom hen ad Veien. I al den Tid troede han; han troede, at Gud ikke vilde fordre Isaak af ham, medens han dog var villig til at offre ham, naar det forlangtes. Han troede i Kraft af det Absurde; thi menneskelig beregning kunde der ikke være Tale om, og det er jo det Absurde, at Gud, som fordrede det af ham, i næste Øieblik skulde tilbagekalde Fordringen. (Frygt og Bæven, 31)

# data[].attributes.attachment_link.description
Jødernes stamfader og første patriark spiller også en stor rolle inden for kristendommen, hvor fokus især ligger på Abrahams retfærdiggørende tro. Det ses blandt andet hos centrale personer i den kristne teologihistorie som Paulus, Luther og Kierkegaard Jeg vil gøre dig til et stort folk og velsigne dig.

# data[].attributes.attachment_link.title
2e-religion11 - Pagtstanken i kristendommen

# data[].attributes.attachment_link.description
Dette er mit blod, pagtens blod, som udgydes for mange til syndernes forladelse Derfor ser det nytestamentlige verdensbillede Jesus som den, der opretter den nye og bedre pagt mellem gud og hele hans folk, og som bringer syndernes forladelse. Forladelsen skete ved Jesu død på korset, hvor Jesus blev det lam som stadfæstede denne nye pagt.

# data[].attributes.body
UNILOGIN

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nytårsdag er mærkedagen for Jesu omskærelse og navngivelse. Den gamle skik anvendes stadig hos jøder og muslimer, men er blevet afløst af dåb hos kristne i Jerusalem har omskærerne stadig travlt

Rabbiner Yosef Oren er en travl herre. Han er Jerusalems mest efterspurgte omskærer og har ikke tid til at sludre i telefonen.

Hvis du vil med til en omskærelse kan du vælge mellem Beit Vagan-kvarteret klokken 09.30 eller Heichal David-salen klokken 10.20, siger han og lægger røret på.

Mellemøstens afslappede forhold til præcise tidspunkter gælder ikke rabbiner Yosef Oren. Han ankommer til Heichal David-salen i det ortodokse Meah Shearim-kvarter på klokkeslæt, pakker sin lille sorte kuffert ud og gør sig klar til at foretage omskærelse nummer to denne fredag formiddag. Det er den tolvte i denne uge og en ud af hundreder siden årets start. Han ser på uret og beder venligt, men bestemt, barnets fader, Eliyahu, om at hente sin otte dage gamle søn, så ceremonien kan begynde, og sådan at rabbiner Yosef Oren også kan nå sine andre to omskærelser inden den ugentlige hviledag sætter ind, når mørket falder på.

Det er omkring 4000 år siden Gud ifølge Første Mosebog indgik en pagt med den 100 år gamle patriark Abraham. Gud gav Kanaans land til Abraham og hans efterfølgere, som til gengæld skulle lade sig omskære. Abraham omskar ifølge Bibelen sig selv som 100-årig og er den første til at rodfæste traditionen, der både markerer fællesskab og pagten med Gud.

Da Jesus blev født omkring 2000 år senere, var omskærelse en udbredt tradition blandt jøder, der fysisk markerede jøder som Abrahams sønner og som værnere om pagten med Gud. Den eneste forskel fra Abrahams tid var, at Jesus og andre jøder blev omskåret otte dage efter fødslen og ikke som voksne. Derfor markerer nytåret også Jesu omskærelse, og i de danske sognekirker bliver teksten om hændelsen læst op:

Dette hellige evangelium skriver evangelisten Lukas: Da otte dage var gået, og han skulle omskæres, fik han navnet Jesus, som han var blevet kaldt af englen, før han blev undfanget i moders liv.

Kristendommens brud med omskærelse opfattes som et resultat af Paulus negative syn på omskærelse.

I Galaterbrevet skriver Paulus: Se, jeg, Paulus, siger jer, at hvis I lader jer omskære, vil Kristus intet gavne jer. I er afskåret fra Kristus, I der søger at blive retfærdige ved loven. I er faldet ud af nåden. For i Kristus Jesus gør det hverken fra eller til, om man er omskåret eller ej, men det gør tro, virksom i kærlighed.

Paulus var leder af den kristne menighed i Antiokia i det første århundrede e.Kr. I den tid blev mange omvendt eller konverterede til det, der senere blev kendt som kristendommen. Og en af årsagerne til Paulus modstand mod omskærelse kan også have været, at det var lettere at omvende, hvis omskærelsesritualet blev udelukket.

I stedet indtog dåben i vand omskærelsens rolle for kristne. Dåben har i hvert fald siden det 4. århundrede været de kristnes symbol på indvielsen til kristendommen og opfattes som en gerning, der leder til ånden.

Med islams fødsel omkring 350 år efter kristendommens afskaffelse af omskærelse og indførelse af dåb i stedet, blev omskærelse atter gjort til skik blandt muslimer.

Selvom omskærelse ikke nævnes noget sted i Koranen, anses omskærelse for en nødvendighed, da alle profeterne, som islam også respekterer, lod sig omskære. I modsætning til jødedommen fastsætter islam dog ingen bestemt alder for ritualet. Det mest almindelige tidspunkt for en muslimsk drengs omskærelse er syv år. Men i henhold til de forskellige familiers traditioner kan ritualet forekomme, fra spædbarnet er en måned til det når 12-13-års-alderen.

I nutidens Israel, og blandt jøder over hele verden, bliver omskærelse af drengebørn stadig markeret otte dage efter fødslen med ceremonien, der kaldes brit (pagt). Det hører til sjældenhederne, at forældre ikke lader deres børn omskære, og det anses for en god gerning at deltage i en omskærelsesceremoni.

Denne fredag formiddag i Heichal David-salen sidder mænd og kvinder adskilt, mens Yosef Oren forbereder sig på at omskære og navngive den otte dage gamle dreng.

Familiemedlemmer drikker Fanta og alkoholfri øl og følger nøje Yosef Oren, der pakker en lille kniv ud og placerer en stol foran sig. Stolen kaldes Eliyahus stol (kiseh Eliyahu) og symboliserer profeten Elias tilstedeværelse ved hver omskærelse. Ideen er, at Elias skal være vidne til, at Guds pagt stadig overholdes. De fleste jødiske forældre benytter drengebørns fødsel til at holde både omskærelse og fest på samme tid. En mindre del af befolkningen foretrækker at holde omskærelsesceremonien derhjemme sammen med den nærmeste familie. Og atter har læger og kirurger i et stigende antal tilfælde de seneste år taget monopolet ud af hænderne på rabbinere som Yosef Oren. Nogle israelere foretrækker nemlig, at omskærelsen bliver et kirurgisk indgreb frem for en rabbiners skarpe kniv.

Eliyahu står nu med sin nyfødte søn, der er svøbt i hvidt linned. Han skal overrækkes til gudfaderen, der sidder på Elias stol. Det er anden gang, Eliyahu lader en søn omskære. Han er stolt, og var ikke et øjeblik i tvivl om, at en rabbiner og ikke en læge skulle stå for ceremonien.

En læge kan ikke velsigne barnet på samme måde som en rabbiner, og desuden heler såret meget langsommere efter et kirurgisk indgreb, siger han.

Krydret med videnskabelige undersøgelser om, at et spædbarns immunforsvar er stærkest på ottendedagen, er argumentet om, at såret heles lettere efter rabbinerens kniv et afgørende argument. Det betyder, at jøder, der definerer sig selv som sekulære og måske heller ikke er viet af en rabbiner af ideologiske årsager, alligevel tilkalder rabbineren, når deres første søn fødes.
allan@kristeligt-dagblad.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
Nytårsdag er mærkedagen for Jesu omskærelse og navngivelse. Den gamle skik anvendes stadig hos jøder og muslimer, men er blevet afløst af dåb hos kristne i Jerusalem har omskærerne stadig travlt Rabbiner Yosef Oren er en travl herre. Han er Jerusalems mest efterspurgte omskærer og har ikke tid til at sludre i telefonen.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Abraham sad i Mamre Lund" fortæller Grundtvig os. Her blev han kaldet af Gud og fik en søn. Udover sin rolle i den bibelske historie er Abraham den person, som de tre store religioner, jødedom, kristendom og islam, har tilfælles. Han er nemlig ifølge alle tre religioner vores stamfader

# data[].attributes.headline
De gamle stier. Lov og nåde af John Bunyan

# data[].attributes.subject
De gamle stier. Lov og nåde af John Bunyan

# data[].attributes.attachment_link.title
De gamle stier.dk - Lov og nåde af John Bunyan - Nåden - Jesus som der nye Pagts Offer

# data[].attributes.attachment_link.description
Summen af alt det, som her er sagt, er, at der er et Offer i den nye Pagt, ligesom der var Ofre i den gamle, og at hint Offer paa enhver. Maade svarede til disse; de led kun tilsyneladende for Synden, men han i Virkeligheden de som Skyggen, men han som selve Væsenet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På Grundtvigs tid forestillede man sig, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol. Denne tronstol bliver i en kristen sammenhæng til en "nådestol" - et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder. Det skriver Kristendom.dk's panelist Anders Blichfeldt

Kære brevkasse

I Grundtvigs kendte salme, som vi især synger til pinse, hedder det: "I al sin glans nu stråler solen, livslyset over nådestolen". Hvad er egentlig "nådestolen"? Hvorfra stammer udtrykket? Og hvad betyder "stolen" i denne forbindelse? Hører vi om det i de bibelske tekster?

Venlig hilsen

C.H. Theut

Kære C.H. Theut

Det lidt særegne udtryk "nådestolen" stammer oprindelig fra Anden Mosebog 25,10f hvor pagtens ark beskrives. I den nuværende oversættelse bruges udtrykket "nådestolen" ikke, det hedder i stedet "sonedækket". På Grundtvigs tid forestillede man sig imidlertid, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol, en symbolsk gengivelse af Guds trone.

Pagtens ark er den kiste, hvori Moses fik besked om at placere tavlerne med de ti bud. Arken blev placeret i helligdommen, som hvert år var centrum for den store forsoningsdag. Her blev en tyr ofret og dens blod stænket på sonedækket - altså nådestolen - for at sone folkets synder.

I kristendommen er dette et vigtigt teologisk motiv. For kirken har udtrykket "nådestol" især med Paulus' brev til Romerne 3,25 at gøre. Her står der: "Ham gjorde Gud ved hans blod til et sonoffer ved troen for at vise sin retfærdighed".

Kristus er det 'offerdyr', der én gang for alle har sonet menneskers synder i modsætning til forsoningsdagen i Det Gamle Testamente, hvor offeret skulle gentages hvert år.

I Bursø kirke finder man et kalkmaleri, der udtrykker denne tanke. Her sidder Kristus på en "nådestol" som et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder, nemlig sin egen søn, Jesus.

Venlig hilsen
Anders Christensen Blichfeldt
Anders Christensen Blichfeldt er sognepræst i Bursø Sogn, Lolland-Falsters Stift og ny panelist på Kristendom.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
På Grundtvigs tid forestillede man sig, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol. Denne tronstol bliver i en kristen sammenhæng til en "nådestol" - et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder. Det skriver Kristendom.dk's panelist Anders Blichfeldt

# data[].attributes.attachment_link.description
Påskens store drama er Jesu død på korset. Døde han for at sone vore synder eller i kærlighed til de mennesker, der afviste hans budskab? Hvad betyder det at sone, og hvorfor står flere og flere offentligt frem som Blekingegadebandens Bo Weymann for at bekende og angre deres synder? Vi har spurgt en…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

Påskens oprindelse

I kilderne til den jødiske påskefejring (se især 2. Mosebog 12-13) kan skimtes træk af tidligere fester.

I påsken skal ofres et påskelam til Gud. Dette afspejler en oprindelig forårsfest hos hyrde- og nomadefolk. Her blev det førstefødte lam slagtet og ofret til Gud, dels som takkeoffer og dels for at sikre kvægbestanden.

Et andet vigtigt element i den jødiske påskefejring er det usyrede brød, dvs. brød som er lavet uden surdej/hævemiddel. Dette element stammer fra en forårs- og høstfest hos agerbrugsfolk. Her blev den første afgrøde ofret som tak for høsten og for at sikre fortsat frugtbarhed. For at beskytte mod urenhed måtte den første afgrøde ikke komme i forbindelse med andre elementer, før den blev ofret. Den gamle surdej kasseredes derfor. Herefter fulgte en periode med brød bagt af nyt mel uden surdej, indtil den nye surdej var klar til brug.

Traditionerne fra disse kvægavler- og agerbrugsfester føres videre hos det jødiske folk. Man kan sige, at det var jødernes traditioner, inden de blev 'Guds udvalgte folk', altså inden de opfattede sig selv som jøder. Af 2. Mosebog 12-13 fremgår det, at jøderne netop fejrer disse fester, men at festernes indhold nu omtolkes.

Den jødiske påske

I den jødiske påske mindes udvandringen fra Egypten - den begivenhed, som netop gjorde jøderne til et folk. Her greb Gud ind i historien. Han hjalp og frelste jøderne fra deres undertrykkere. Mens ritualerne i forbindelse med ofringen af lammet og det usyrede brød forblev de samme, blev mytologien omkring dem altså nu en anden.

Gud gav ifølge 2. Mosebog 12, 21-23 jøderne besked på at slagte påskeofferet. De skulle derefter smørre noget af dets blod på dørstolperne til deres huse. På den måde markerede jøderne, hvilke huse de boede i. Dette sikrede, at 'Ødelæggeren' på Guds befaling ikke gik ind her. Alle de steder, hvor 'Ødelæggeren' gik ind, slog han/Gud de førstefødte børn og dyr ihjel. Ved hjælp af påskeofferet redede Gud altså jøderne.

Jøderne måtte under flugten fra Egypten spise usyret brød, fordi de var flygtet over hals og hoved og i farten ikke havde nået at forberede mad til rejsen. Sådan omtolkes mytologien omkring det oprindelige høst-ritual i 2. Mosebog 12,39.

Den jødiske påske udviklede sig efterhånden til at blive en af årets store valfartsfester. Mange tog til Jerusalem for at ofre lammet i templet og for derefter at spise et fælles påskemåltid i hjemmet/logiet efter solnedgang. Påskemåltidet var påskens hovedbegivenheden og bestod af det ofrede lam, de usyrede brød og bitre urter. Sidstnævnte blev spist til minde om det slaveri, jøderne havde været udsat for i Egypten.

Jesu fejring af påsken

Jesus var jøde. Derfor fejrede han som alle andre påsken. Ifølge Lukasevangeliet var han som 12-årig med på pilgrimsfærden til påskefesten i Jerusalem (Luk 2, 41-51). I Johannes-evangeliet nævnes også, at Jesus fejrede påske i Jerusalem (Joh 2, 13 og 6,4). De begivenheder, som er helt centrale for kristendommen, udspiller sig dog først ved en senere påskefest i Jerusalem.

Den kristne påske

Den kristne påske har sit udgangspunkt i begivenheder, som ifølge Ny Testamentes evangelier fandt sted i Jerusalem under (den jødiske) påskefest. Alle fire evangelier indeholder ret detaljerede beskrivelser af begivenhedsforløbet. Dette er ikke så underligt, når man tænker på, hvor vigtige disse begivenheder er for kristendommen.

Slår man op i Ny Testamente på de angivne tekststeder og læser, bliver det hurtigt klart, at beskrivelserne i Mattæus-, Markus- og Lukas-evangelierne ligner hinanden rigtig meget, mens Johannes-evangeliets beskrivelse er anderledes. I Johannes-evangeliet findes f.eks. ikke en beskrivelse af et påskemåltid. Her er timingen anderledes. Jesus dør samtidig med, at påskelammene slagtes (Joh. 19, 14), mens han i de andre evangelier først dør dagen efter påskemåltidet.

At der er den forskel i timingen mellem evangelierne, skyldes ikke en regulær fejl i dateringen, men snarere at fortolkningen af begivenhederne - teologien bag - er forskellig. Vigtigst er, at Jesu død og opstandelse i begge forløb knyttes til den jødiske påske, hvor Guds frelse af folket (som beskrevet) var det centrale. De kristne forfattere knytter an til dette tema. De forstår Jesu død og opstandelse som Guds nye frelseshandling.

Påskens hovedtema bliver altså ved med at være Guds frelse, mens selve frelseshandlingen i kristendommen er omtolket. For jøderne frelser Gud folket ved at lede dem sikkert ud af Egypten. Dermed viser Gud, at han har taget det jødiske folk til sig som sit eget. For de kristne er tegnet på Guds frelse Jesu død og opstandelse.

Tegnet ses som et bevis på, at Gud har vundet over døden og de onde magter. Jesus tog alle menneskers synder på sig og afsonede dem gennem sin død. Mennesket er derfor frelst. Denne soningsdød er netop, hvad Johannes i sit evangelium understreger ved at lade Jesus dø samtidig med, at påskelammene slagtes. Ofringen af lammet opfattes i jødedommen på denne tid som et soningsoffer, og lammet bliver i den kristne tradition et centralt symbol for Jesus og hans soningsdød for menneskene.

Tolkninger af påskebegivenhederne og diskussion af, hvordan de teologisk skal forstås, er helt centrale i den kristne tradition - det er jo netop her, at spørgsmålet om Guds frelse af menneskene kan søges afklaret.

Påskefesten i den kristne kirke

Påsken var den første kristne fest. I den tidligste kirke fejredes påsken på jødisk manér, samtidig med at den indholdsmæssigt blev sat i forbindelse med Jesu død og opstandelse. Påskemorgen holdt man dåb og nadver. Der gik dog ikke længe, før det jødiske islæt i den kristne påskefest blev mindre.

Det jødiske tempel i Jerusalem blev ødelagt i år 70. Herefter kunne ofringen af lammet i templet ikke længere finde sted. De kristne indførte desuden en faste og vågenat, natten før påskemorgen. Denne faste (afholdt mens jøderne spiste deres påskemåltid) skulle udtrykke deres sorg over jødernes fornægtelse af Jesus. Samtidig havde flere og flere af de nye kristne op gennem det 2. århundrede ikke jødisk baggrund, og den jødiske forståelse af påsken gled derfor ud til fordel for den (rent) kristne opfattelse.

I det 4. århundrede videreudvikledes påskefesten og kom til at ligne påsken, som vi kender den i dag. Påsken indledtes nu med en 40 dage lang faste. Fatsteperioden afsluttedes med 'den stille uge'. Denne tradition opstod i Jerusalem, hvor pilgrimme i dagene fra palmesøndag til korsfæstelsen valfartede til de steder, hvor Jesus havde været denne uge. Her holdt man gudstjenester, hvor man mindedes det, der skete på stedet.

Gennem pilgrimmene spredtes denne tradition hurtigt. I kirkerne dramatiseres påskebegivenhederne så at sige. Man behøver altså ikke tage til Jerusalem for at opleve påskens begivenheder - den lokale kirke er nok. Mange rejser dog stadig til Jerusalem, hvor påskefejringen er en kæmpe begivenhed.

Påskens symboler

Gennem artiklen har vi fået en forklaring på, hvor idéen om påskelammet kommer fra, men hænger ting som påskeæg, påskeliljer, påskeharer, påskekyllinger osv. også sammen med den kristne påskefest? Det er ikke umiddelbart indlysende, at de skulle vidne om Jesu død og opstandelse. Og dog: Når vi husker, at påsken har sin oprindelse i forårsfester giver disse ting mening. Alle er de symboler på forårets komme, og på at nyt liv igen dukker frem fra 'det døde'. Helt tilfældigt er det vist ikke, at Jesu død og opstandelse i den kristne tradition netop er placeret i forbindelse med forårets komme.

Den kristne påske dag for dag
Palmesøndag:
Palmesøndag er søndagen inden påske. Det er dagen, hvor Jesus rider ind i Jerusalem på et æsel og modtages som en konge af masserne med jubelråb og viftende palmeblade. Det er også dagen, hvor han bliver salvet af kvinden fra Betania. Læs selv beretningen i Mattæusevangeliet 21, 1-9, Markusevangeliet 14, 3-9 eller Johannesevangeliet 12, 1-16.
Skærtorsdag:
Skærtorsdag er den dag, hvor Jesus spiser det sidste måltid sammen med sine disciple og indstifter nadveren, der sammen med dåben udgør den lutherske kristendoms to sakramenter.

Ved samme måltid bliver Jesus forrådt af Judas for 30 sølvpenge. Judas er af Jesu profeti om, at en af de tolv vil forråde ham, udset til dette. Senere går Jesus ud i Getsemane Have og beder om at måtte slippe for det, som han ved venter langfredag. Han bliver dog som bekendt arresteret og ført bort.

Apostlen Peter følger efter, men nægter tre gange i løbet af natten, at han kender Jesus. Også dette havde Jesus forudset og sagt: At inden hanen galer to gale, skulle Peter have fornægtet ham tre gange. Peter græder bitterligt, da det går op for ham.

Ordet 'skær' i dagens navn betyder ren. Det er også den aften, hvor Jesus vasker disciplenes fødder. Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 26, 17-30eller Johannesevangeliet 13, 1-15.
Langfredag:
Dette er dagen, hvor Jesus bliver forhørt af den romerske statholder Pontius Pilatus, der ender med at overlade dommen til folkemasserne. De dømmer Jesus skyldig, og kræver Barabbas, en hærdet massemorder, frigivet.

Selv vasker Pilatus sine hænder i offentligheden, inden Jesus - pisket og tornekronet - selv må bære korset ad Via Dolorosa, "Smertens vej",op til Golgata, hovedskalsbjerget, hvor han bliver korsfæstet.

Der hænger han med en forbryder på hver side af sig, fortælles det. Den ene spotter ham, mens den anden beder Jesus om at huske ham, når Jesus igen er "i sit rige". "Sandelig siger jeg dig, i dag skal du være med mig i Paradis", er svaret fra Jesus til ham. I den niende time råber Jesus: "Eli! Eli! Lema sabaktani?" Det betyder: Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?

Jesus udånder, og langfredagsmørket sænker sig over jorden.Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 27, 31-56, Markusevangeliet 15, 20-39, Lukasevangeliet 23,26-49 eller Johannesevangeliet 19, 17-37.
Påskedag
Dette er dagen, hvor kvinderne ser, at stenen er væltet fra graven, og Jesus er væk. En engel i funklende klæder møder dem og fortæller, at ham, de søger, ikke længere er her, at han er genopstanden og gået forud til Galilæa, stedet hvor Jesu prædikenvirksomhed tog sit udgangspunkt.

Kvinderne skynder sig vækfulde af skræk og undren over, hvad der er sket. Og de tør ikke sige det til nogen.

Genopstandelsen fejres påskedag, og det er kirkens største festdag. Læs beretningen i Markusevangeliet 16, 1-8 eller Matthæusevangeliet 28, 1-8.
2. Påskedag
Dagen har ikke nogen specifik bibelsk betydning, om end påskeglæden sagtens kan fejres endnuen dag, hvilket den også bliver overalt i landets kirker, hvor påskens glade budskab endnu engang læses. Læs dagens tekster i Lukasevangeliet 24, 13-35 eller Johannesevangeliet 20, 1-18.
Artiklen fortsætter under annoncen Artiklen fortsætter under annoncen

# data[].attributes.attachment_link.description
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

# data[].attributes.headline
Tine Lindhardt genfortæller påskens historier

# data[].attributes.subject
Tine Lindhardt genfortæller påskens historier

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad skete der fra palmesøndag til 2. påskedag? I fem videoklip gennemgår sognepræst Tine Lindhardt påsken dag for dag

Hvorfor hedder det "palmesøndag" og "skærtorsdag"?

Hvad skete der egentlig i de sidste dage i Jesu liv?

Og hvilken betydning har påsken for kristendommen i dag?

Det besvarer Tine Lindhardt i fem videoklip på kristeligt-dagblad.dk hen over påsken, et for hver af påskens helligdage.

Hun tager turen med Jesus ind i Jerusalem palmesøndag, sætter sig til bords med disciplene skærtorsdag og sætter scenen langfredag, hvor Jesus korsfæstes. Påskedag tager hun os med til den tomme grav, og 2. påskedag portrætterer hun kristendommens genopstandne frelser.

Tine Lindhardt er sognepræst tidligere generalsekretær i Bibelselskabet og kendt som en indlevende fortæller. Det første videoklip sætter fokus på palmesøndag.

.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tine Lindhardt genfortæller påskens historier

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvad skete der fra palmesøndag til 2. påskedag? I fem videoklip gennemgår sognepræst Tine Lindhardt påsken dag for dag Hvorfor hedder det "palmesøndag" og "skærtorsdag"? Hvad skete der egentlig i de sidste dage i Jesu liv? Og hvilken betydning har påsken for kristendommen i dag?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske, skriver sognepræst Peter Grønlykke
Spørgsmål:
Hej

Hvorfor blev Gud menneske?

Venlig hilsen
Per
Svar:
I Middelalderen var der en teolog, Anselm af Canterbury (1033-1109), der ligefrem skrev et berømt værk med titlen Hvorfor Gud blev menneske (Cur deus homo).

Anselms svar er, at Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske. Mennesket har ved synden bevæget sig bort fra Gud. Og forsoningen mellem Gud og menneske består i, at Gud sender sin søn til verden, som et sonoffer.

Dette sker ikke kun for menneskets skyld; men også for Guds skyld. Guds ære og herlighed er nemlig også blevet krænket ved menneskets frafald i synden.

LÆS OGSÅ: Da Gud blev et menneske

Derfor tjener forsoningen et dobbelt formål: Både genoprettelsen af Guds ære og menneskets frelse. Gud måtte blive menneske for sin egen æres skyld. Gud måtte blive menneske, for at han (fortsat) kunne være Gud, kunne man sige. Gud måtte blive menneske, for ellers var der områder af tilværelsen, som Gud ikke havde indflydelse på. Nemlig mennesket som fortabt og syndigt. Og for at nå den del af tilværelsen gav Gud sin egen søn som offer.

Når Gud blev menneske, rækker han altså ikke blot almægtigt mod en fortabt menneskehed; han rækker ligeledes dybt ind i sit eget væsen.

Det gør han afmægtigt med sit offer af sin søn Jesus Kristus. Hermed kan man sige, at Gud holder kærlighedens afmagt frem, som en side af Guds eget væsen. Ja, måske som den eneste side af Gud, vi kan møde. For Gud møder vi jo kun i hans åbenbaring i Kristus.

Således er der noget, der vendes på hovedet i vores forståelse af, hvorfor Gud blev menneske. For vi vil umiddelbart tænke på, at Gud blev menneske for vores (menneskets) skyld, og ikke for Guds egen skyld.

Det vil vi gøre med væsentlig støtte i Det nye Testamente, hvor det er dette aspekt, der er helt indlysende. Gud ofrer sin søn for menneskehedens skyld.

Men dertil kommer også, tror jeg, at vi som moderne mennesker har fået svækket vores gudstanke og gudsbegreb. Det er ikke svært for os at forholde os til en svækket Gud. Til den Gud, der ofrer sig for vores skyld.

Det er jo sådan, vi forstår kærligheden. Den ofrer sig. Den har ikke noget bestemt indhold eller formål. Den stiller ingen krav, men er betingelsesløs. Men dermed stilles betingelserne jo af modtageren.

På den baggrund er spørgsmålet: Formidles der så noget som helst? Er kærligheden andet end afmægtig kapitulation? Er kærligheden andet end bekræftelse af modtagerens status og situation?

Såfremt kærligheden og kærlighedens offer påstår at give noget som helst: trøst, opmuntring, tilgivelse eller hvad det nu måtte være, så er det vel spørgsmålet, om den overhovedet kan gøre det?

Det er her, det brænder på for os moderne mennesker. Både hvad angår forståelsen af, hvad det betyder, at Gud er blevet menneske; men vel egentlig også, når det drejer sig om den mellemmenneskelige kærlighed og dens væsen og muligheder.

Her vil jeg mene, at den klassiske forståelse af, hvorfor Gud blev menneske, som den for eksempel er beskrevet hos Anselm, er værd at tænke på og at gennemtænke på ny.

Venlig hilsen
Peter Grønlykke
Sognepræst

# data[].attributes.attachment_link.description
Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske, skriver sognepræst Peter Grønlykke Spørgsmål: Hej Hvorfor blev Gud menneske? Venlig hilsenPer Svar: I Middelalderen var der en teolog, Anselm af Canterbury (1033-1109), der ligefrem skrev et berømt værk med titlen Hvorfor Gud blev menneske (Cur deus homo).

# data[].attributes.headline
I al sin glans nu stråler… Salme 290 med noter

# data[].attributes.subject
I al sin glans nu stråler… Salme 290 med noter

# data[].attributes.attachment_link.description
På Den Danske Salmebog Online kan du høre melodierne og finde teksterne til salmerne i Den Danske Salmebog. Du kan finde forslag til salmer til forskellige lejligheder: Dåb, konfirmation, bryllup og begravelse samt advent, jul, påske og pinse.

# data[].attributes.headline
1. Mosebog 15,1,- 21 Guds pagt med Abraham.

# data[].attributes.subject
1. Mosebog 15,1,- 21 Guds pagt med Abraham.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Guds løfte til Abram

Senere talte Herren til Abram i et syn: "Vær ikke bange, Abram, for jeg er med dig, og jeg vil belønne dig rigeligt." "Men almægtige Herre," udbrød Abram, "hvad skal jeg med din velsignelse, hvis jeg dør barnløs? Min tjener Eliezer kommer til at arve al min rigdom, for du har jo ikke givet mig en søn." Men Herren svarede: "Nej, han skal ikke være din arving. Det skal din egen søn!"

Herren førte nu Abram udenfor og sagde: "Kig op mod himlen og prøv at tælle stjernerne. Dine efterkommere skal blive lige så talrige." Abram troede på, hvad Herren sagde, og derfor blev han accepteret.

Herren fortsatte: "Jeg er Herren, som førte dig fra din hjemby Ur for at give dig det land, du nu bor i." Men Abram indvendte: "Almægtige Herre, hvordan kan jeg være sikker på, at du vil give mig det?" Da sagde Herren: "Bring mig en treårs kvie, en treårs ged, en treårs vædder, en turteldue og en ung due."Abram hentede dyrene og slagtede dem. Så skar han dem midt igennem på langs og lagde halvdelene overfor hinanden. Dog skar han ikke fuglene over. Straks slog gribbene ned på de døde dyr, men Abram jog dem bort.

Hen mod aften faldt Abram i en dyb søvn, og et stort og frygteligt mørke sænkede sig over ham.

Da sagde Herren til Abram: "Dine efterkommere vil komme til at opleve slaveri og undertrykkelse i et fremmed land i 400 år, men jeg vil straffe det folk, som undertrykker dem, og til sidst skal dit folk rejse bort derfra med megen rigdom. (Dette skal dog ikke ske i din tid. Du skal nå en høj alder og dø i fred.) Fire generationer senere skal de vende tilbage til dette land. På det tidspunkt er amoritternes synd blevet så voldsom, at jeg må straffe dem."

Da Abram vågnede, var solen gået ned, og han så noget som en rygende ovn eller en flammende fakkel passere midt imellem halvdelene af de døde dyr. Sådan bekræftede Herren den dag pagten med Abram. "Jeg giver dette land til dig og dine efterkommere," sagde han, "lige fra grænsen til Egypten mod syd og op til Eufratfloden mod nord - hele det område, som bebos af kenitterne, kenizzitterne, kadmonitterne, hittitterne, perizzitterne, refaitterne, amoritterne, kana'anæerne, girgashitterne og jebusitterne."

# data[].attributes.attachment_link.description
Guds løfte til Abram Senere talte Herren til Abram i et syn: "Vær ikke bange, Abram, for jeg er med dig, og jeg vil belønne dig rigeligt." "Men almægtige Herre," udbrød Abram, "hvad skal jeg med din velsignelse, hvis jeg dør barnløs?

# data[].attributes.headline
1. Mosebog 17, 1- 27: Pagtstegnet. Omskærelsen

# data[].attributes.subject
1. Mosebog 17, 1- 27: Pagtstegnet. Omskærelsen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pagten med Abraham

Da Abram var 99 år gammel, viste Herren sig for ham og sagde: "Jeg er den almægtige Gud! Adlyd mig og gør, hvad der er rigtigt. Jeg opretter en pagt med dig. Jeg lover dig, at dine efterkommere skal blive umådelig talrige."

Abram bøjede sig med ansigtet mod jorden i ærefrygt, og Gud fortsatte: "Dette er mit pagtsløfte til dig: Du skal blive far til mange folkeslag. Jeg vil også give dig et andet navn. Du skal ikke længere hedde Abram, men Abraham, for du skal blive far til mange folkeslag. Mange folk vil se dig som deres far, og konger skal nedstamme fra dig. Denne pagt skal fortsætte fra slægt til slægt - til evig tid. Jeg vil altid være din Gud og dine efterkommeres Gud. Dette Kana'ans land, hvor du nu bor som fremmed, giver jeg til dig og dine efterkommere for evigt, og jeg vil være deres Gud. Men du skal holde din del af pagten. Det gælder både dig og dine efterkommere fra slægt til slægt: Alle mænd og drenge iblandt jer skal omskæres. Det skal være tegnet på, at I vil holde pagten. I skal omskære alle drenge på den ottende dag efter fødslen; det gælder også slaver, der hører til jeres husstand. Det skal være tegnet på pagten mellem os til evig tid. Enhver, som ikke bliver omskåret, skal udelukkes fra folket, for han har brudt min pagt."

Og Gud tilføjede: "Hvad din kone Saraj angår, skal du ikke længere kalde hende Saraj. Fra nu af skal du kalde hende Sara.Jeg vil velsigne hende og give dig et barn med hende. Hun skal blive stammor til mange folk - selv konger skal nedstamme fra hende."

Da bøjede Abraham sig igen for Herren med ansigtet mod jorden, men han lo for sig selv og tænkte: "Kan en hundredårig blive far? Og kan Sara, der er 90, blive mor?" Men til Gud sagde han: "Ja, Herre, må din velsignelse være med Ishmael!"

"Nej, det er Sara, der skal føde din søn!" svarede Gud, "og du skal kalde ham Isak. Den samme pagt skal gælde for ham og for hans efterkommere til evig tid. Hvad Ishmael angår, vil jeg gøre, som du siger. Jeg vil også velsigne ham og gøre hans efterkommere til et stort folk. Tolv fyrster skal nedstamme fra ham. Men min pagt gælder ikke for Ishmael, men for Isak - den søn, som Sara skal føde dig næste år ved denne tid." Da Gud var færdig med at tale med Abraham, gik han sin vej.

Samme dag omskar Abraham sin søn Ishmael og alle andre mænd og drenge i sin teltlejr, sådan som Gud havde sagt. Abraham var 99 år og Ishmael 13 år, da de blev omskåret sammen med alle deres slaver, både de købte og dem, der var født som slaver.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pagten med Abraham Da Abram var 99 år gammel, viste Herren sig for ham og sagde: "Jeg er den almægtige Gud! Adlyd mig og gør, hvad der er rigtigt. Jeg opretter en pagt med dig. Jeg lover dig, at dine efterkommere skal blive umådelig talrige."

# data[].attributes.headline
2. Mosebog 19,1- 25: Åbenbaringen på Sinaj.

# data[].attributes.subject
2. Mosebog 19,1- 25: Åbenbaringen på Sinaj.

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Anden Mosebog, Kapitel 19

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Anden Mosebog, Kapitel 20

# data[].attributes.headline
2. Mosebog 24,1-18. Pagtslutningen på Sinaj

# data[].attributes.subject
2. Mosebog 24,1-18. Pagtslutningen på Sinaj

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Matthæusevangeliet, Kapitel 26

# data[].attributes.headline
Matthæus 26, 26 - 29.  Indstiftelsen af nadveren	

# data[].attributes.subject
Matthæus 26, 26 - 29.  Indstiftelsen af nadveren	

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Matthæusevangeliet, Kapitel 26

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Markusevangeliet, Kapitel 14

# data[].attributes.headline
1. Korinterbrev 11,17-34 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.subject
1. Korinterbrev 11,17-34 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Første Korintherbrev, Kapitel 11

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Markusevangeliet, Kapitel 14

# data[].attributes.attachment_link.description
Her finder du nyheder fra DR og alle vores TV og Radio kanaler live og on demand - når du har lyst.

# data[].attributes.headline
Modsætningen mellem den gamle og nye pagt - Lov og nåde 

# data[].attributes.subject
Modsætningen mellem den gamle og nye pagt - Lov og nåde 

# data[].attributes.attachment_link.title
Modsætningen mellem den gamle - og nye pagt Lov og nåde Lucas Cranach.jpg

# data[].attributes.headline
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse fra Systime

# data[].attributes.subject
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse fra Systime

# data[].attributes.attachment_link.title
Dødens og livets træ Berthold Furtmeier 1481.pdf

# data[].attributes.headline
Titelblad til Christian III’s Bibel. Første danske Bibel i 1550

# data[].attributes.subject
Titelblad til Christian III’s Bibel. Første danske Bibel i 1550

# data[].attributes.attachment_link.title
Agnus Dei - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Sædvanligvis bliver figuren afbildet som et lam med et kors eller en fane. Lammet står og holder korset eller fanen i det ene, bøjede forben, sådan, at korset/fanen går på skrå over lammets ryg. Hvis lammet holder en fane, er flagmotivet normalt et kors. Nogle gange er lammet gengivet med en cirkelrund glorie om hovedet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Se musikvideoen med Molly og Viggo om de 10 bud i Bibelen. Musikvideoen er fra børneprogrammet GPS.