# data[].attributes.body
Hvis Gud er god, hvorfor findes der lidelse i verden?

# data[].attributes.headline
Troens Træ s. 6 SyndefaldetLærervejledning

# data[].attributes.subject
Troens Træ s. 6 SyndefaldetLærervejledning

# data[].attributes.attachment_link.description
Hver dag bringer nye eksempler på problemer, konflikter og kultursammenstød, der har deres udgangspunkt i menneskers fortolkning af religioner. Men hvad ved man egentlig om baggrunden for de tre store mellemøstlige religioner, som nu i stigende grad mødes i Danmark.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvordan kan der være ondskab i verden, hvis Gud er almægtig og god? Spørgsmålet kaldes Teodicé-problemet og har optaget kristne tænkere langt tilbage i tiden

Hvor kommer det onde fra? Fra Gud eller fra Djævelen? Dette er et spørgsmål, som er blevet diskuteret siden oldkirken og stadig optager kristne.

Den græske filosof Epikur havde følgende formulering af Teodicé-problemet, som er betegnelsen for spørgsmålet om det ondes ophav, og denne formulering er siden hen blevet lidt af en klassiker:

- Enten vil Gud afskaffe det onde og kan ikke, eller han kan, men vil ikke, eller han hverken vil eller kan, eller han både vil og kan. Hvis han vil, men ikke kan, er han svag, og det kan man ikke regne med hos Gud. Hvis han kan, men ikke vil, er han ond, - hvilket er lige så fremmed for Gud. Hvis han hverken kan eller vil, er han både svag og ond og derfor ikke Gud. Hvis han både vil og kan, hvilket er det eneste der sømmer sig for Gud, hvor kommer det onde da fra, og hvorfor afskaffer han det ikke?

Der er mange forskellige udlægninger og forklaringer på Teodicé- problemet, og ingen af forklaringerne er udtømmende. Problemet, som Epikur fremlægger, står mellem Guds godhed og Guds almægtighed, og de forskellige forklaringer lægger vægten på den ene eller den anden af disse to.

Gud er alt-dominerende
Den ældste forklaring på Teodicé-problemet repræsenteres af Irenaeus fra Lyon (cirka 130 cirka 200), der lægger vægt på Guds almægtighed. Irenaeus mente, at Gud brugte ondskaben som redskab til at træne og opdrage mennesket til at være herre over dyrene, som Gud havde besluttet det ved skabelsen.

Irenaeus' tanker er i nyere tid blevet udviklet af John Hick, der i sin bog Evil and the God of Love skriver, at mennesket er skabt ufuldkomment, og for at blive fuldkommet må det trænes i valget mellem godt og ondt.

Alister E. McGrath skriver om Teodicé-problemets historie i sin bog Christian Theology, at Irenaeus' og Hicks udlægning henter bibelsk støtte i Jobs bog, hvor konklusionen er, at mennesket intet andet kan gøre, end at modtage sin skæbne og bevare sin tro på Gud.

Ligeledes skriver Paulus i Romerbrevet: "Hvem er du da, siden du går I rette med Gud?".

Derudover afviser protestantismens fader, Martin Luther, klagen over ondskaben ved at sige, at mennesker ikke skal spørge, hvorfra lidelsen kommer.

Kritikere af teorien om ondskabens som Guds redskab, spørger til meningen med ondskab, som den kom til udtryk i Auschwitz og Hiroshima, for her udslettes de, der skulle undervises i valget mellem godt og ondt.

Ondskab kommer fra mennesker
En senere udlægning af Teodicé-problemet kom fra Augustin af Hippo (354-430). Augustin levede i en tid, der var præget af gnostikerne, som påstod at ondskaben kom fra en dæmon, der kæmpede mod Gud.

Augustin kunne ikke tilslutte sig denne teori, da tilstedeværelsen af en dæmon i skaberværket ved siden af Gud ville begrænse Guds almægtighed og anfægte den kristne monoteisme. Derfor argumenterede Augustin for, at ondskaben kom fra mennesket selv. Da Gud havde sat verden fri, havde verden kunne vælge mellem det gode og det onde, og havde valgt ondskaben.

Gnostikerne mente, at menneskets sjæl var fanget i verden, og at verden var skabt af en dæmon.

Augustin havde dog fortsat et problem med at definere ondskabens udspring, hvis Gud havde skabt verden god. Derfor indføjede Augustin en falden engel ved navn Satan. I modsætning til gnostikernes dæmon var Satan skabt af Gud, som en engel. Englen Satan gjorde oprør mod Gud, fordi han gerne ville være som Gud selv.

Karl Barth, den schweiziske reformerte teolog, der levede under Anden Verdenskrig, var ikke tilfreds med Augustins personifisering af det onde, og brugte i stedet begrebet 'intetheden' om ondskabens udspring.

I Barths teologi har Gud ikke skabt ondskaben som et redskab, og Gud har heller ikke skabt en frister, men mennesket vælger ondskaben, når det vender sig bort fra Gud mod intetheden.

Denne teologi bliver af nogen anset for at være for metafysisk og teoretisk i forhold til, hvad Bibelen kan lægges til grund for.

Gud har sat verden fri
En helt anden forklaring på problemet repræsenteres af Jürgen Moltmann (1926-), der lægger vægt på Guds godhed i stedet for Guds almægtighed.

I Moltmanns teologi spiller korset en helt central rolle, da Moltmann tolker dette som stedet, hvor Gud lider sammen med mennesker, for fællesskabet. Jürgen Moltmann beskæftiger sig ikke med, hvor ondskaben kommer fra, men i stedet på Guds godhed, og hans fællesskab med menneskene.

Moltmanns teologi understøttes af den tyske teolog Dietrich Bonhoeffer (1906-1945), der på spørgsmålet "Hvor er din Gud nu?" fra en af sine medfanger i en koncentrationslejr under en offentlig henrettelse svarede: "Han er derhenne og lider med den døende".

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvordan kan der være ondskab i verden, hvis Gud er almægtig og god? Spørgsmålet kaldes Teodicé-problemet og har optaget kristne tænkere langt tilbage i tiden Hvor kommer det onde fra? Fra Gud eller fra Djævelen? Dette er et spørgsmål, som er blevet diskuteret siden oldkirken og stadig optager kristne.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fænomenet lidelse præsenterer al filosofisk og religiøs tænkning for et problem, fordi lidelsen rejser spørgsmålet om meningen med livet. Filosofisk er den centrale problemstilling, hvor det onde kommer fra. Religiøst fører lidelsesovervejelserne let over i det såkaldte teodicéproblem: Hvis Gud er almægtig og kærlig, hvordan kan det så forklares, at der er lidelse i verden?

I Det Gamle Testamente opfattes lidelse først og fremmest som straf for synd. Det gælder både for individet og for Israels folk. Hele Israels historie er i vigtige dele af Det Gamle Testamente fortalt ud fra den grundopfattelse, at så længe folket overholder pagten med Jahve, har det medgang, mens frafald straffes med lidelse og ulykke.

Andre tekster kredser om spørgsmålet om de uskyldiges lidelse, der enten forklares som dæmoniske, dvs. gudsfjendtlige kræfters angreb på mennesket, eller Guds prøvelse eller lutring af de fromme.

I Det Nye Testamente arbejdes der også med lidelsens problem, men ikke i et forsøg på at give et teoretisk svar på problemet. I stedet forkyndes det, at Guds kærligheds magt sætter sig igennem i afmagt, og i beretningerne om Jesu holdning til de lidende udtrykkes den opfattelse, at Gud kæmper imod lidelsen, idet han lider med sin skabning. Tanken om, at lidelsen skulle være retfærdig straf for menneskets synd, afvises derimod direkte flere steder.

Angående opfattelsen af lidelsen i buddhismen, se duhkha.

Fænomenet lidelse præsenterer al filosofisk og religiøs tænkning for et problem, fordi lidelsen rejser spørgsmålet om meningen med livet. Filosofisk er den centrale problemstilling, hvor det onde kommer fra. Religiøst fører lidelsesovervejelserne let over i det såkaldte teodicéproblem: Hvis Gud er almægtig og kærlig, hvordan kan det så forklares, at der er lidelse i verden?

I Det Gamle Testamente opfattes lidelse først og fremmest som straf for synd. Det gælder både for individet og for Israels folk. Hele Israels historie er i vigtige dele af Det Gamle Testamente fortalt ud fra den grundopfattelse, at så længe folket overholder pagten med Jahve, har det medgang, mens frafald straffes med lidelse og ulykke.

Andre tekster kredser om spørgsmålet om de uskyldiges lidelse, der enten forklares som dæmoniske, dvs. gudsfjendtlige kræfters angreb på mennesket, eller Guds prøvelse eller lutring af de fromme.

I Det Nye Testamente arbejdes der også med lidelsens problem, men ikke i et forsøg på at give et teoretisk svar på problemet. I stedet forkyndes det, at Guds kærligheds magt sætter sig igennem i afmagt, og i beretningerne om Jesu holdning til de lidende udtrykkes den opfattelse, at Gud kæmper imod lidelsen, idet han lider med sin skabning. Tanken om, at lidelsen skulle være retfærdig straf for menneskets synd, afvises derimod direkte flere steder.

Angående opfattelsen af lidelsen i buddhismen, se duhkha.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmarks største religionsportal med levende og engageret debat, nyheder og baggrundsartikler om religion i Danmark og udlandet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad årsagen til ulykker og ondskab er - menneskers skyld, Satan eller Gud selv - er ikke entydigt. Men bagved ligger en grundlæggende forestilling om at verden er god og Gud er kærlig

På de første sider i Bibelen - i skabelsesberetningen - hedder det, at det gode både er Guds intention med og en grundlæggende egenskab ved skaberværket. Gud skabte jorden, himlen, dyrene og manden, og så, at det var godt. Derefter skabte han kvinden, for det var ikke godt for mennesket at være alene.

Fra begyndelsen eksisterede der således en orden, der var bestemt ved at være god og som for menneskets vedkommende var kendetegnet ved samvær med Gud, der ikke sad langt væk i sin himmel, men gik omkring i Edens have sammen med Adam og Eva.

Men en ting er intention og mening, en anden de faktiske vilkår, som mennesket er underlagt - et tema som skabelsesberetningen gør opmærksom med kundskabens træ, der giver viden om godt og ondt, men som mennesket ikke må spise af, for så skal det dø. Der kræves lydighed af mennesket, men de fleste vil vide, hvad det endte med.

Slangen - " det snedigste af alle de vilde dyr Gud Herren havde skabt" - får den lidet flatterende rolle som fristeren, der ødelægger den paradisiske tilstand. Ved at spise af æblet sætter mennesket sig op imod Gud og bliver smidt ud af Edens have - og herefter er der ingen grænser for menneskets ondskab.

Gud, der nu befinder sig på afstand af menneskenes verden, forfærdes over menneskenes ondskab, som kommer til udtryk i fortællingerne om Kains brodermord, gudssønnernes ægteskab med kvinderne, Sodoma og Gomorra, afgudsdyrkelse og frafald. Guds reaktion er straf, som blandt andet finder sted ved syndfloden, der udrydder alle, undtagen den retfærdige Noa og hans familie.

I den del af Det Gamle Testamente, der beskriver Israels historie, er det kendetegnende, at ondskaben kommer fra menneskene, og at de ulykker, som rammer dem, tolkes som straf for folkets eller kongens ondskab. En straf, der også kan have et opdragende formål. Der er her en direkte sammenhæng mellem skyld og skæbne, eller som en af den ulykkesramte Jobs venner udtrykker det:

"De, der pløjer med ondskab og sår ulykke, høster det selv. De går til grunde for Guds ånde, forsvinder for hans vredes pust" ( Jobs bog 4,8-9).

I andre skrifter bliver der dog flere steder sat spørgsmålstegn ved denne direkte sammenhæng. Det sker blandt andet i Prædikerens Bog:

"Begge disse ting har jeg set i mit tomme liv: Retfærdige, der går til grunde trods deres retfærdighed, og uretfærdige, der lever længe trods deres ondskab" ( Prædikerens Bog 7,15).

Problemet er, at når Gud er herre over alt, så er han det nødvendigvis også, når det kommer til den øjensynlige uretfærdighed, og man må nødvendigvis stille spørgsmålet, om Gud kan være ond, eller om der findes en ond magt ved siden af Gud. Men gør der det, er Gud jo ikke længere alene om herredømmet. Denne problemstilling, kaldet teodicé, har teologer gennem tiden brugt mange kræfter på at komme overens med. Som vi vil se, er der i Bibelen flere tilgange til problemet.

Hos Esajas er sagen klar - Gud er ophavsmand til både det gode og det onde:

"Jeg danner lys og skaber mørke, jeg frembringer fred og skaber ulykke, jeg, Herren, frembringer alt dette" ( Esajas' Bog 45,7).

Andre steder er Satan årsag til det onde. I Det Gamle Testamente er Satan nævnt tre gange, men ikke som en magt ved siden af Gud eller som en dæmon, men som en, der tilhører den himmelske verden og handler på Guds bud. I Jobs Bog omtales han som en af gudssønnerne, som Gud omgiver sig med, og som af Gud får lov til at sætte den retfærdige Job på prøve:

"Da sagde Herren til Satan: "Nu får du magten over alt det, han ejer; men ham selv må du ikke række hånden ud imod" ( Jobs Bog 1,12).

Satan er her som andre steder den, der frister og bringer ulykke, hvilket er med til at skabe en vis afstand mellem Gud og det onde. For nok er Satan i Guds nærhed, men de er ikke identiske.

I Det Nye Testamente er modsætningen mellem det gode og det onde understreget på en helt anden måde. Det hedder blandt andet:

"Derfor blev Guds søn åbenbaret: for at tilintetgøre Djævelens gerninger" ( 1. Johannesbrev 3,8).

Det gode og det onde er i kamp med hinanden, og djævelens magt tages alvorligt, som det blandt andet udtrykkes i en af Jesu lignelser:

"Når et menneske hører ordet om Riget og ikke fatter det, kommer den Onde og røver det, der er sået i hans hjerte" ( Matthæusevangeliet 13,19).

Det betyder dog ikke, at mennesket frikendes for et medansvar for ondskab:

"Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd, og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd" (Matthæusevangeliet 12,35).

Grundlæggende er Det Nye Testamentes svar på det ondes problem imidlertid selve troen på Gud og hans kærlighed til skabningen. Når denne manifesterer sig i Kristus, der solidarisk lider med menneskene, reduceres problemet for den religiøse tro til et teologisk skinproblem.
Kilde: Gads Bibelleksikon.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvad årsagen til ulykker og ondskab er - menneskers skyld, Satan eller Gud selv - er ikke entydigt. Men bagved ligger en grundlæggende forestilling om at verden er god og Gud er kærlig På de første sider i Bibelen - i skabelsesberetningen - hedder det, at det gode både er Guds intention med og en grundlæggende egenskab ved skaberværket.

# data[].attributes.headline
Løgstrup svarede på ondskabens problem med "nihilodicé"

# data[].attributes.subject
Løgstrup svarede på ondskabens problem med "nihilodicé"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ondskab får os ofte til at tvivle på, om der er en mening med livet. Men er lykken ikke også en grund til at betvivle livets meningsløshed? Dét mente teologen K.E. Løgstrup og kaldte opfattelsen "nihilodicé"

Spørgsmålet om lidelsens plads i verden har optaget kristne gennem hele kirkehistorien. Også den store danske teolog K.E. Løgstrup har arbejdet med udfordringen.

Teodicén er den problemstilling der rejser sig ved, at man betragter en ondskab i verden, som synes uforenelig med en god og almægtig Gud. En god og almægtig Gud må have magten til at fjerne det onde, men siden det onde stadig eksisterer, må man enten benægte Guds godhed eller almagt, hvis Guds eksistens skal være forenelig med ondskabens eksistens.

Allerede før vores tidsregning var mennesket anfægtet og forarget over Gud, når lidelsen kom tæt på, selvom man var rettroende. Dette ses bl.a. i Jobs bog, i hvilken Job får frataget hele sin familie, og al sin ejendom.

Hvor stammer teodicé-begrebet fra?

Begrebet "teodicé" stammer fra den tyske filosof Leibniz fra 1600-tallet, som betragtede vores verden som den bedste af alle mulige verdener. For ham var ondskabens tilstedeværelse i verden blot et udtryk for, at verden stadig ikke er fuldkommen som sin skaber.

Hovedformålet med forsøgene på at løse teodicén har ikke været at forstå det onde eller lidelsen og at forklare denne, men at sætte Gud fri fra anklagerne om ikke at være god, at have skabt en ond verden eller ikke at eksistere.

Teodicé er at lægge vores moralske kodeks ned over Gud

Foruden Leibniz' syn på verden som ufuldkommen, er det også foreslået, at ondskab ikke eksisterer i sig selv. Godhed eksisterer, og det vi kalder ondskab, er i virkeligheden kun fravær af det gode. Derved har den gode Gud kun skabt en god verden.

Andre har betragtet teodicén som et moralsk onde, som hviler på mennesket, og ikke Gud. Gud har ifølge denne tanke skabt mennesket med en fri vilje, og det indebærer, at mennesket også kan foretage valg imod Guds ønsker. Gud er derved fri for anklagerne, for det er mennesket der er skyld i verdens ondskab.

Dette er også Luthers og Kierkegaards synspunkt: mennesket er ikke i en position hvor det kan anklage Gud, da det som synder selv er under anklage.

K.E. Løgstrup og Nihilodicén

I 1978 vendte den danske teolog K.E. Løgstrup problemstillingen på hovedet: Hvis vi anfægtes af ondskabens tilstedeværelse i verden og finder den meningsløs, hvorfor så ikke også anfægtes af det godes tilstedeværelse, der giver livet mening? Vi kan jo kun tænke livet som meningsløst på grund af ondskaben, hvis vi forudsætter, at livet rent faktisk er værd at leve på grund af det gode, og derfor konkluderer Løgstrup, at nihilisme er umuligt.

Løgstrup kalder nihilismens problemstilling for en "Nihilodicé", som bedst lader sig oversætte fra det græske med "retfærdiggørelse af intet", og som står som en kontrast til teodicé, som betyder "retfærdiggørelse af Gud".

Løgstrup mener ikke, at Gud har skabt verden ond, men skabelse og tilintetgørelse hører sammen i skaberværket og mennesket: derfor er megen lidelse og død biologisk og geologisk betinget, og har hverken noget med ondskab eller synd at gøre. Gud er som skaber årsag til, at sygdom, død og naturkatastrofer eksisterer, men det kan ikke betragtes som ondskab.

Gud under menneskets moral

Det er Løgstrups synspunkt, at vores anfægtelse af verdensordenen skyldes vores manglende evne til at begribe Guds moralske væsen, og vi gør Gud til en person, der skal leve op til vores moralske standarder - men vores moralske standarder kan kun straffe ondskaben, ikke udrydde den.

I stedet for at give et svar på lidelsen, forkynder Jesus et gudsrige, hvor lidelsen ikke skal være, og ifølge Løgstrup er dette det centrale: Vi må sætte vores lid til det gudsrige, i stedet for at anfægtes over lidelsen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Teodicé-begrebet: Løgstrup om lidelsens plads i verden

# data[].attributes.attachment_link.description
Ondskab får os ofte til at tvivle på, om der er en mening med livet. Men er lykken ikke også en grund til at betvivle livets meningsløshed? Dét mente teologen K.E. Løgstrup og kaldte opfattelsen "nihilodicé" Spørgsmålet om lidelsens plads i verden har optaget kristne gennem hele kirkehistorien.

# data[].attributes.attachment_link.description
Projekt om teodicé til kristendomseksamen 2014 - af Stine og Maria, Gammelgaardsskolen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvordan kan der være ondskab i verden, hvis Gud er almægtig og god? Her er en række bud på besvarelser fra kirkehistorien

Spørgsmålet om det ondes forklaring er blevet diskuteret siden oldkirken og optager stadig kristne.

Den ældste forklaring på Teodicé-problemet, som det også kaldes, repræsenteres af Irenæus fra Lyon, som levede i det 2. århundrede. Han lægger i sin teori vægt på Guds almægtighed. Gud bruger ondskaben, siger han, som redskab til at træne og opdrage mennesket til at være herre over dyrene, som Gud havde besluttet det ved skabelsen.

Irenæus tanker er i nyere tid blevet udviklet af John Hick, der i sin bog Evil and the God of Love skriver, at mennesket er skabt ufuldkomment. For at blive fuldkommet må det trænes i valget mellem godt og ondt.

Kritikere af teorien om ondskaben som Guds redskab spørger til meningen med ondskab, som den kom til udtryk i Auschwitz eller Hiroshima, for her udslettes de, der skulle undervises i valget mellem godt og ondt. Spørgsmålet om det ondes problem blev efter Irenæus mest indgående behandlet af Augustin af Hippo (354-430). Augustin levede i en tid, der var præget af gnostikerne, som påstod, at ondskaben kom fra en dæmon, der kæmpede mod Gud.

Augustin kunne ikke tilslutte sig denne teori, da tilstedeværelsen af en dæmon i skaberværket ved siden af Gud ville begrænse Guds almægtighed og anfægte læren om, at der kun er én Gud. Derfor argumenterede Augustin for, at ondskaben kom fra mennesket selv. Da Gud satte verden fri, kunne verden vælge mellem det gode og det onde. Og valgte ondskaben. Schweizeren Karl Barth, en reformert teolog, der levede under Anden Verdenskrig, var ikke tilfreds med Augustins personifisering af det onde og brugte i stedet begrebet intetheden om ondskabens udspring. I Barths teologi har Gud ikke skabt ondskaben som et redskab, og Gud har heller ikke skabt en frister, men mennesket vælger ondskaben, når det vender sig bort fra Gud mod intetheden.

En helt anden forklaring på problemet kommer fra den nulevende teolog Jürgen Moltmann, der lægger vægt på Guds godhed i stedet for Guds almægtighed. I Moltmanns teori spiller korset en helt central rolle. Han tolker korset som stedet, hvor Gud lider sammen med mennesker. Gud lider for fællesskabet.

Moltmann beskæftiger sig ikke med, hvor ondskaben kommer fra, men i stedet med Guds godhed og hans fællesskab med menneskene. Moltmanns teologi understøttes af den tyske teolog Dietrich Bonhoeffer (1906-1945). På spørgsmålet Hvor er din Gud nu? fra en af sine medfanger i en koncentrationslejr under en offentlig henrettelse svarede han: Han er derhenne og lider med den døende.
net@kristeligt-dagblad.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvordan kan der være ondskab i verden, hvis Gud er almægtig og god? Her er en række bud på besvarelser fra kirkehistorien Spørgsmålet om det ondes forklaring er blevet diskuteret siden oldkirken og optager stadig kristne. Den ældste forklaring på Teodicé-problemet, som det også kaldes, repræsenteres af Irenæus fra Lyon, som levede i det 2.

# data[].attributes.attachment_link.description
Adams Æbler DVD: Som præst ser Ivan det som sin fineste opgave, at hjælpe og støtte sine medmennesker. Ikke mindst dem, der er kommet i uføre. Nynaz...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Filmcentralen / streaming af danske kortfilm og dokumentarfilm

# data[].attributes.attachment_link.title
Adams æbler | Filmcentralen / streaming af danske kortfilm og dokumentarfilm

# data[].attributes.attachment_link.description
Et undervisningsmateriale til spillefilmen "Adams æbler" (Danmark, 2005)

# data[].attributes.body
Power Point

# data[].attributes.attachment_link.title
 Opgaver drøftelse Adams Æbler fillosofi etik 8 9 klasse red.pptx

# data[].attributes.body
pdf

# data[].attributes.attachment_link.title
 Opgaver drøftelse Adams Æbler fillosofi etik 8 9 klasse red.pdf

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Filmcentralen / streaming af danske kortfilm og dokumentarfilm

# data[].attributes.attachment_link.title
Adams æbler | Filmcentralen / streaming af danske kortfilm og dokumentarfilm

# data[].attributes.attachment_link.description
Et undervisningsmateriale til spillefilmen "Adams æbler" (Danmark, 2005)

# data[].attributes.body
Den retskafne Job sættes på prøve Job Bog 1,1-22

# data[].attributes.body
Jobs Bog 2,8-13

# data[].attributes.attachment_link.title
The Book of Job's Wisdom on How God Runs the World

# data[].attributes.attachment_link.title
Book of Job Summary: A Complete Animated Overview

# data[].attributes.headline
Syndefaldet og uddrivelsen af Edens have. 1. Mos.3

# data[].attributes.subject
Syndefaldet og uddrivelsen af Edens have. 1. Mos.3

# data[].attributes.attachment_link.description
Vi fik en skoleopgave at finde på noget at lave ud fra Syndefaldet. Vi besluttede os så for at lave en musikvideo:) alt er selvlavet, undtagen musikken.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
HVOR VAR GUD: De fem store verdensreligioner har vidt forskellige svar på spørgsmålet: Hvor var Gud, da flodbølgen ramte Asien?

På stranden ved Patong Beach, i ruinerne af byen Galle på Sri Lanka, i domkirken i København og forfærdeligt mange andre steder hersker gru og rædsel. Nogle mennesker beder til Gud, og andre forbander ham, men hvordan ser de store og verdensomspændende religioner egentlig på katastrofen i Asien og Guds rolle i den forbindelse?

Spørger man dem muslimske imam Abdul Wahid Petersen, var den dræbende flodbølge bestemt ikke nogen tilfældighed.

- I islam har vi en uigendrivelig tro på, at der intet som helst finder sted, med mindre Gud tillader det. Gud var tilstede og lod katastrofen ske, siger han.

- Vi tror, at ethvert menneskes livstid er udmålt, inden det bliver født. Alle sekunder er talt og øremærket, og både tid og sted for vores dødsfald er bestemt fra allerførste færd. Livslyset for de mennesker, der er omkommet ved katastrofen, var brændt ud. De havde ikke fået mere tid bevilget.

På spørgsmålet om det ikke er en hård skæbne og en barsk besked til katastroferamte mennesker, svarer Abdul Wahid Petersen.

- Det kan godt være, at man synes det, men det ændrer ikke på virkeligheden. Sådan er det bare. Om Gud vælger at tage folk fra Jorden som 70-årige eller som fem-årige, eller om han vælger at tage folk én ad gangen eller sende dem afsted i store flokke, ændrer det ikke på den opfattelse, at det er Gud, der giver livet og det er også ham, som standser det igen.

Abdul Wahid Petersen er ikke blevet kontaktet af mennesker, der er ramt af katastrofen. Hvis det skete, og han for eksempel sad over for et forælderpar, som havde mistet et barn ville han formidle trøst fra Gud.

- Jeg ville nok begynde med at konstatere, at deres barn nu er i paradis, for i islam har børn direkte adgang til paradis, hvortil de bliver sendt med det samme og uden mellemregning for at befinde sig i umiddelbar nærhed af profeten Abraham. Sådan må man søge trøst hos Gud og så at sige læne sig ind i Gud, siger han.

Professor i dogmatik Niels Henrik Gregersen, Københavns Universitet, taler om to sider ved Gud.

- Der er dels Gud som skaber af hele universet, og dermed både godt og ondt. Og dels Gud som frelser, fuldender og trøster, siger Niels Henrik Gregersen

- Hvem er så Gud, hvis han gør både det ene og det andet, spørger vi os selv. Man kan ikke sige, at Gud har haft en speciel mening med det der skete 2. juledag i Sydøstasien. Man kunne ellers tænke sig, at nogen ville sige, at det jo er gået specielt ud over den muslimske verden, og at der er tale om en guddommelig straf. Men det kan man ikke i kristendommens forståelse, for derved vil man åbne for tanken om specialdesignede lidelser - og det er en utanke. Men for muslimer, der mener at Allah styrer alle detaljer, må det være en anfægtelse.

- Derfor er der heller ikke en særlig guddommelig mening med flodbølgen i Sydøstasien. Gud har skabt en verden, som er i bevægelse. Helt overordnet set, så eksisterede for eksempel Island ikke, hvis ikke der fandtes jordskælv. Naturen er et stort system i bevægelse, og det står Gud bag. Vi må både eksistentielt og teologisk anerkende det vilkår, at Gud har skabt en verden i bevægelse. Alting har en pris og også en tragisk pris. Vi er ikke placeret i et perfekt paradis og skal ikke forvente at verden er harmonisk. Man kan ikke have en verden, der udvikler sig, uden at have en verden, der er i bevægelse. Man kan ikke skabe en verden med frihed, uden at der sker sådan noget, som vi har været vidner til.

- Men til gengæld må vi have lov at råbe til himlen. Problemet er nemlig, at i forhold til den lidende, er det utilstedeligt at henvise til det overordnede svar. Ud fra troen på Guds inkarnation i Kristus og Guds tilstedeværerlse på korset er der ikke et eneste menneske, som bevæger sig ind i lidelse, uden at Gud er der, har været og fortsat er der. Gud deler hele menneskelighedens betingelser.

- Det sidste jeg vil nævne er Helligånden, som er helt nødvendig i det kristne svar til den lidende. Helligånden står for Guds kraft til at skabe nyt. Både på jorden ikke mindst igennem vi menneskers og andre skabningers medfølelse og aktivtet og i det evige liv. For i sidste ende kan kun Gud selv genrejse ofrene, siger Niels Henrik Gregersen.

Om jødedommens opfattelse af katastrofen i Asien siger overrabbiner Bent Lexner:

- Jødedommens svar i denne situation er, at der ikke er noget svar. Vi kan stille alle de spørgsmål, vi vil, men der er ikke noget teologisk svar på dem. Gud har skabt verden, og indimellem trækker han sig tilbage som verdens skaber, og så sker tingene. Enten ved at mennesker begår alvorlige fejltagelser, eller ved at der sker naturkatastrofer.

- Vi tror ikke på, at en naturkatastrofe kommer som en form for straf. Der er tale om, at mennesker har været på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt. Når man ser en sådan katastrofe må man blot sige, at hvis der er en mening med det, er det en mening, som vi ikke er i stand til at overskue.

Bent Lexner kender til, at sådanne situationer kan få mennesker til at spørge, hvor Gud er henne.

- Det er den gamle teologiske diskussion, som også fandt sted efter Holocaust. Den jødiske tankegang er, at der ér en Gud, men at vi må erkende, at der sker ting, som Gud græder over. Når et lille barn dør, græder Gud lige så meget som vi, men han har trukket sig tilbage fra at være den styrende kraft. Der kan ske ting, uden at det er Guds vilje, at de sker, siger han.

I flere af de ramte lande bor mange hinduer, og de ser situationen anderledes end mennesker med andre religiøse opfattelser, fortæller hindukenderen Lars Kjærholm, der er antropolog og lektor ved Aarhus Universitet.

- I mange religioner får mennesker anfægtelser og spørger, hvordan Gud kan tillade sådan noget, men det problem har hinduerne ikke, for hos dem er gudernes veje uransagelige. Når den verden, som eksisterer nu, ikke skal bestå længere, bliver den ødelagt af guden Shiva, og så tingene slut, siger han.

- Det ville aldrig falde en hindu ind at bebrejde nogen af deres guder noget, og de føler sig ikke svigtet af deres guder. De tror heller ikke på frelse og evigt liv efter døden, for faktisk er det netop det modsatte, som er målet for hinduerne. Det højest opnåelige for en hindu er at dø rigtigt og ikke blive genfødt mere.

Lars Kjærholm siger, at netop døden i flodbølgen kan skabe problemer for hinduer.

- Man mener, at havet er udtryk for noget syndigt, og derfor kan det være værre at omkomme i havet end andre steder, fordi havet er knyttet til farlige ånder. Nogen vil nok mene, at sådan en død vil betyde en dårlig genfødsel. Når folk dør på en så voldsom måde mener man desuden, at sjælene flakker om, fordi man ikke har kunnet lave det rette dødsritual. Så bliver de forvildede sjæle, der ikke kan finde ud af, hvor de nu skal hen. De kan være farlige for de overlevende, siger han.

Lakha Lamaer åndelig leder af det nye buddhistiske center i København. For buddhister er bøn et vigtigt element når lidelsen trænger sig på.

- Som praktiserende buddhist vil jeg se på katastrofen som en meget uheldig omstændighed, siger Lakha Lama.

- Der er ikke nødvendigvis nogen karmisk forbindelse til de mange mennesker, der er omkommet. Katastrofen var ikke en sort-hvid situation, fordi det ikke er til at sige, hvilken karma de forskelllige mennesker havde. For nogle var det deres dårlige karma, der gjorde sig gældende, for andre var det rent uheld. Man kan ikke sige at buddha var tilstede for mennesker og dyr under katastrofen. Men det højt udviklede, hellige spirituelle væsen, vi tror på, er der altid for at hjælpe, men det er meget forskelligt, hvor gode mennesker er til at modtage.

- Når vi skal trøste og lindre sorgen samles vi en aften i bøn for dem, der er døde, med et ønske om, at de kommer i himlen og finder en inkarnation, de indtil da kan leve med i lykke og harmoni. Vi beder for de efterladte om at de må finde deres liv igen. Vi fokuserer på disse emner med buddhistisk tankegang og mantra, som er sætninger der gentages, og indeholder et ønske om alt godt og harmoni for dem, man beder for, siger Lakha Lama.
kiil@kristeligt-dagblad.dk vincents@kristeligt-dagblad.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
HVOR VAR GUD: De fem store verdensreligioner har vidt forskellige svar på spørgsmålet: Hvor var Gud, da flodbølgen ramte Asien? På stranden ved Patong Beach, i ruinerne af byen Galle på Sri Lanka, i domkirken i København og forfærdeligt mange andre steder hersker gru og rædsel.

# data[].attributes.headline
Hvordan kan jøder tro på Gud efter holocaust?

# data[].attributes.subject
Hvordan kan jøder tro på Gud efter holocaust?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mennesker lider ikke på grund af Gud, men på grund af menneskets frie vilje til at handle ondt, svarer overrabbiner Bent Lexner
Spørgsmål:
Kære Bent Lexner

Hvordan er det som jøde muligt at bevare troen på Gud efter holocaust?

Med Jobs Bog i Det Gamle Testamente skildres denne religiøse krise, der opstår, når troen på den umiddelbare retfærdighed ophører, og man lever i lidelse og føler Guds svigt.

Her er bogens budskab dog, at uanset hvor svære og ufortjente lidelser, man gennemgår, behøver man ikke at forkaste troen på Gud.

Den teologiske løsning sidst i Jobs Bog, er imidlertid at Guds retfærdighed overgår menneskelig bedømmelse (hvis jeg har forstået korrekt).
Hvordan skal man forstå Jobs Bog?

Denne forklaring på den menneskelige lidelse synes imidlertid at være lidt vag. Hvis jøderne er Guds udvalgte pagtsfolk, hvordan kunne Gud så lade en katastrofe som holocaust gå ud over jøderne?

Jeg tænker, at man som jøde har brug for mere "substans" end at acceptere, at Gud simpelthen overgår menneskelig forstand, og at man blot skal stole på ham.

Så hvordan kan man fastholde troen som jøde?

Venlig hilsen
Elisabeth Gade Nielsen
Svar:
Kære Elisabeth Gade Nielsen

Dit spørgsmål har dannet baggrund for megen litteratur efter holocaust. Ikke mindst det store spørgsmål: hvor var Gud? Jeg har tidligere svaret på et lignende spørgsmål og tillader mig at fremsende dele af dette svar til dig.

Jeg mener ikke, vi kan bebrejde Gud det onde, der sker. Hvis vi gik ind på den tankegang, så vil enhver forbryder kunne sige: "Det var ikke mig, det var Guds vilje".
Det var ikke Guds skyld, at der var holocaust

For mig er det afgørende, at Gud har givet mennesket dets frie vilje. Vi har mulighed for at vælge, men vi kan ikke standse ondskaben, netop fordi vi har fået det frie valg. Hvis vi vil gøre vore medmennesker ondt, så vil Gud ikke forhindre det.

LÆS OGSÅ: Flere børn og unge tvivler op holocaust

Det svære er, hvordan vi forholder os til Gud i de svære situationer eller, vi kunne spørge: Hvordan forholder Gud sig til katastroferne? Jeg tror, at Gud har medlidenhed med de mennesker, det onde går ud over.

Jeg tror, ligesom Dorothee Söelle, at Gud er på ofrenes side og ikke på bødlernes; ja, jeg tror, at Gud har "smerte" således som, vi har smerte, når vi oplever det forfærdelige. Noget af det fornemmeste, der er blevet sagt om forholdet mellem Gud og menneskets ondskab, er blevet sagt af en overlevende fra Auschwitz:

"Det faldt mig aldrig ind at tvivle på Guds handlinger eller manglende handlinger, mens jeg var fange i Auschwitz, selvom jeg forstod, hvorfor andre tvivlede. Jeg blev hverken mere eller mindre religiøs på grund af det, nazisterne gjorde imod os, og jeg tror ikke, at min tro blev svækket. Det faldt mig ikke ind at forbinde vore lidelser med Gud og give ham skylden for dem eller at tro mindre på ham, fordi han ikke kom os til undsætning.

Gud skylder os ikke noget. Vi kan takke ham for livet. Hvis nogen tror, at Gud er ansvarlig for seks millioner menneskers død, fordi han ikke gjorde noget for at redde dem, tænker de på en forkert måde.

Vi har Gud at takke for de få eller mange år, vi lever, og det er vores pligt at tilbede ham og rette os efter hans bud. Vi er her på jorden for at tjene Gud og lyde hans bud.
LÆS OGSÅ: En almægtig og kærlig Gud efter Auschwitz Så til dit spørgsmål: Mennesker lider ikke på grund af Gud, men på grund af menneskets frie vilje til at handle ondt.

Venlig hilsen
Bent Lexner
Overrabbiner og panelist på religion.dk

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvordan kan jøder tro på Gud efter holocaust?

# data[].attributes.attachment_link.description
Mennesker lider ikke på grund af Gud, men på grund af menneskets frie vilje til at handle ondt, svarer overrabbiner Bent Lexner Spørgsmål: Kære Bent Lexner Hvordan er det som jøde muligt at bevare troen på Gud efter holocaust?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
BANEBRYDENDE: Lidelsens problem er udgangspunktet for en af den moderne teologis store skikkelser, Jürgen Moltmann

Efter holocaust, nazisternes udryddelse af seks millioner jøder, lyder spørgsmålet: Hvorfor, Gud? Hvis du er god, hvor kommer så det onde fra? Lidelsens problem - teodicé-spørgsmålet - er udgangspunktet for en af den moderne teologis helt store skikkelser, tyskeren Jürgen Moltmann. Hans teologiske tænkning skal ses i sammenhæng med det tyske folks kollektive erfaringer af skyld og lidelse under Anden Verdenskrig, siger rektor for Pastoralseminariet i Århus, Henning Thomsen, der i skrift og undervisning har beskæftiget sig med Moltmann på Københavns og Aarhus Universitet. Moltmann voksede op i et liberalt, kulturåbent hjem i Hamburg, hvor man interesserede sig mere for Goethe og Nietzsche end kristendom og kirke. - I 1943 er han 17 år og bliver indkaldt. Fra en antiluftskytsstilling overværer han samme år Hamburgs totale ødelæggelse og glemmer det aldrig siden. Fra 1945 til 1948 er han i krigsfangenskab og får her tid til at overveje den erfaring, han havde opsamlet under krigen: Den livsorientering, han fik med hjemmefra, var brudt sammen, men i det sammenbrud viser det kristne håb sig for ham. Moltmann besluttede at studere teologi og tilsluttede sig den reformerte kirke. En overgang var han præst, men genoptog så sin universitetskarriere og var fra 1967 professor i systematik ved universitetet i Tübingen, indtil han i 1996 blev pensioneret. - Hans biografi sætter på forhånd to pejlemærker op for alt, hvad han senere kommer til at beskæftige sig med: 1. Lidelsens problem er det helt afgørende. 2. Teologi har for ham aldrig andet sigte end præstens virke. Håbets teologi Jürgen Moltmanns verdensberømmelse blev grundlagt med bogen "Theologie der Hoff-nung" ("Håbets teologi"), der udkom i 1964, hvor han på baggrund af Anden Verdenskrig og holocaust tager fat på spørgsmålet: Hvorfor, Gud? - I sin bog understreger Moltmann, at vi aldrig vil få svar på dette spørgsmål og aldrig vil få at vide, hvor det onde kommer fra, eller hvad det skal til for. Men, siger Moltmann, spørgsmålet kan bearbejdes, så den lidende i praksis måske får en måde at forholde sig til sin egen lidelse på, og det er det, han vil. Moltmann kalder også spørgsmålet om lidelsen for verdens "åbne livssår" - at leve i verden betyder at leve med det sår åbent og samtidig håbe på en fremtid, hvor lidelsen skal overvindes og længslen efter Gud indfries. - Her er det helt afgørende ved Moltmann, at det ikke er en fremtid hinsides historien, i det hinsidige, men verdens fremtid, han taler om. For ham er den bibelske Gud netop den Gud, der ikke vil være Gud uden sit menneske. Det er den Gud, der er involveret i verden, og som derfor også lider med, når mennesket lider. Modsætningen til denne opfattelse er tanken om den fjerne Gud, der sidder uden for verden og trækker i trådene: En sådan Gud blev i bedste fald irrelevant efter Auschwitz. Tværtimod er Gud altså, siger Moltmann, gået ind i verden og har en historie fælles med den. - For Moltmann beretter Bibelen ikke bare om gudsfolkets historie, men også om Guds egen historie. Det vil igen sige, at Gud har en historie. Det er altså ikke bare folket, der kommer til sig selv, men også Gud, der i løbet af historien med sit folk kommer til sig selv. At Gud virkelig er en medlevende og medlidende Gud har Jürgen Moltmann fundet belæg for i Det Nye Testamente, hvor det fortælles, at Jesus af Nazareth er Gud selv. - Det betyder, siger Moltmann, at så er Gud ikke blot verdens ophav, men også til stede i verden. Han er ikke blot mere end verden, men også midt i verden, og ikke blot én, men i virkeligheden tre, nemlig Gud, mennesket Jesus og deres samtidige, Ånden. Altså den treenige Gud. Hvordan belyser så denne gudsforståelse lidelsens problem? Moltmann henter svaret i Det Nye Testamentes beretning om Jesus. - Det karakteristiske for ham er jo, at han færdes overalt, hvor et menneske kan komme. Vi hører om ham i dagligdagen, ved festerne, han spiste med toldere og syndere, han færdedes sammen med syge mennesker og besatte, men færdedes også i sin egen angst, og i smerte og lidelse på korset. Ja, endog Gudsforladtheden kendte han. Ifølge Markusevangeliet - det ældste evangelium - dør Jesus med råbet: "Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?" - Jesus færdedes også i døden, og ret hurtigt begyndte man at sige, at han også havde været i Helvede. Det står i 1. Peters brev og inspirerede Grundtvig til det store digt "I kvæld blev der banket på Helvedes port". At Jesus med andre ord har været alle de steder, et menneske kan komme, betyder ifølge Moltmann, at Jesus træder for på alle de steder, hvor et menneske ellers skulle være gået alene. - Det vil sige, at ingen behøver fra nu af at færdes alene, men kan gå den vej, Han har banet. Det er det, Det Nye Testamente forstår ved stedfortrædelse, siger Moltmann, og Guds almagt udtrykkes ved, at verdens historie nu foregår inden for Gud. Ingen er udenfor Moltmanns teologi lander i den "kreative midte" mellem teismen - hvor Gud sidder uden for verden - og panteismen, hvor Gud gøres identisk med verden. - Gud gør verden til en verden i sig. Det betyder jo ikke, at det onde er Guds vilje, men at intet menneske har magt til at bevæge sig hen, hvor Gud ikke er. Evangeliet er i virkeligheden, at intet menneske kan presse Gud ud af sit liv. - Det vil sige, at Gud selv tager del, hver gang et menneske lider, og han er på ofrenes side. Hvordan kan vi vide, at han ikke er blandt bødlerne? Ved at se på Jesus-skikkelsen og høre det skrig, han døde med: "Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?" Her ser vi, at det grundlæggende spørgsmål - Hvorfor, Gud? - pludselig bliver gjort til Guds eget spørgsmål. Gud har i Jesus Kristus stillet sig solidarisk med selv den gudsforladte. - Netop fordi det er Gud selv, der lider sammen med den lidende i Kristus, får denne samtidig håbet om, at lidelsen ikke har det sidste ord, lige så lidt som den fik det i Jesu liv. Det er håbet, udtrykt i det berømte Paulus-citat fra Første Korintherbrev, hvor Gud bliver alt i alle (1 Kor, 15,28). Henning Thomsen vurderer Jürgen Moltmann som en af de teologer, som også fremover vil blive studeret meget, også i Danmark. På den baggrund er det besynderligt, at ingen af Moltmanns hovedværker endnu er oversat til dansk, hvor man må nøjes med bøger med nogle af de mindre betydende artikler og essays. Dette er den tredje artikel i Kristeligt Dagblads serie om teologer og kirkefolk, der har været banebrydende i det 20. århundrede. De tidligere blev bragt 17. og 20. december.

# data[].attributes.attachment_link.description
BANEBRYDENDE: Lidelsens problem er udgangspunktet for en af den moderne teologis store skikkelser, Jürgen Moltmann Efter holocaust, nazisternes udryddelse af seks millioner jøder, lyder spørgsmålet: Hvorfor, Gud? Hvis du er god, hvor kommer så det onde fra? Lidelsens problem - teodicé-spørgsmålet - er udgangspunktet for en af den moderne teologis helt store skikkelser, tyskeren Jürgen Moltmann.

# data[].attributes.headline
Kristendommen giver ikke enkle svar på lidelsen

# data[].attributes.subject
Kristendommen giver ikke enkle svar på lidelsen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gåden er, at Gud har fravalgt den absolutte almagt, og har valgt at tage vores svaghed og dødelighed på sig, skriver teolog Leif Andersen

Hvor er Gud, når oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge?
Vi har tidligere fået synspunkter på uskyldig lidelse fra buddhismen, sikhismen og islam, men hvordan forholder en kristen sig til spørgsmålet om uskyldig lidelse? Teolog Leif Andersen svarer:
Kristendommen er lidt usædvanlig blandt verdens religioner blandt andet derved, at den ikke har noget teologisk, enkelt svar på lidelsens problem. Og det klassiske teodicé-forsøg på at retfærdiggøre Gud i lidelsen er derfor egentlig mere religionsfilosofi, end det er kristendom.

Det kristne svar på lidelsens problem er protest. I hvert fald i første omgang. Selv Gud protesterer imod lidelse og ondskab. Og vi protesterer endda imod Gud, når han lader lidelse ramme os og tilsyneladende ikke hører vores gråd og vores råb.

Så skælder vi ham ud og taler (som Job i Jobs Bog 6,4) om Guds grusomheder. Eller (som Jesus i Getsemane have, Matt 26,39) beder ham om, hvis det er muligt, at ændre sin vilje. Først i anden omgang søger vi at finde fred og tillid til Gud i lidelsen.

Gud og Satan kæmper stadig
Det kristne syn er hverken monistisk (at der kun er én magt, der står bag alt) eller dualistisk (at verden er en kampplads mellem to evige magter). Det er dynamisk; der består stadig en reel kamp mellem Gud og Satan. Satan er reelt Guds modstander, og alligevel er Kristus allerede sejrherre i denne kamp.

Derfor kan vi finde tekster i Bibelen, der betoner kampen mellem Gud og Satan (det er særligt i Det Nye Testamente), og vi kan finde tekster, der betoner Guds eneherredømme (det er særligt Det Gamle Testamente).

Men præcis de to klare yderpunkter, der ville kunne sætte det på én enkel, forståelig formel: den rene dualisme eller den rene monisme, finder vi aldrig. De to forskellige tragedier, som er anledning til disse artikler, er derfor netop forskellige.

Guds vilje sker ikke altid
Katastrofen i Pakistan er en tragedie i verden, hvor der stadig består en kamp mellem Satan og Gud. Der kan ske noget i denne verden, Gud ikke vil. Derfor beder vi i Fadervor om, at Guds vilje må ske på jorden. For den sker ikke altid. Gud har ved syndefaldet givet Satan et vist spillerum i denne verden.

Derfor kan Guds søn græde ved en vens grav. Og han kan græde over Guds egen by, fordi de ikke vil det, han vil. Og mest mærkeligt: Da Jesus beder i Getsemane, vil Gud Fader og Guds søn hver sit! Og Sønnen beder først imod Faderens vilje; men han bøjer sig og beder om, at Faderens vilje må ske, og ikke hans egen.

Vi må kæmpe for at tro
Drukneulykken i Norge er troende menneskers død, hvor de har levet i tillid til Gud og lagt deres liv i hans hænder. Og den, der har lagt sit liv i Guds hænder, kan vide, at Satan er besejret, og at der kun kan ske mig det, Gud har villet.

Her er kampen ikke længere en strid mellem Satan og Gud, men en strid i vores tro. Den er vores kamp for igen at finde tillid til Guds kærlighed. En kamp, der ofte opleves som en brydekamp med Gud (som Jakobs natlige brydekamp med Herren, 1 Mos 32,25 ff).

Gud står ikke bag ondskab og had
Ofte falder de to slags tragedier sammen: Den troende og den ikke-troende dør side om side i samme katastrofe. Men, mens den troende kan vide, at alt virker sammen til gode for dem, der elsker Gud ( Rom 8,28), kan det samme ikke siges om alt, hvad der sker i denne verden.

Det er sagt til dem, der har lagt livet i Guds hånd. Det kan ikke uden videre siges om alt, der sker i denne verden. Gud står ikke bag ondskab og had; og der er bestemt meget, der ikke virker sammen til noget som helst godt i denne verden.

Den største gåde handler om Guds svaghed
Også for den troende vil det oftest være en gåde, hvordan i alverden det værste kan virke sammen til gode. Og mange slider sig i stykker på at forsøge at gennemskue det. For tilliden til Guds kærlighed ligger et andet sted.

For den største gåde i Guds væsen er, at Gud har fravalgt den absolutte almagt, og har valgt svagheden. Paulus taler faktisk om Guds svaghed; hans kærlighed. Det er den kærlighed, der driver ham til at blive menneske, og tage svaghed og dødelighed på sig. For der, hvor han ikke har kunnet fjerne al lidelse fra os, har han valgt at lide med os, græde med os og dø med os.

Tillid til Gud
Det vigtigste, vi ved om Gud, er ikke hans almagt. Det er hans kærlighed. Og derfor har utallige kristne, der har måttet brydes med Gud, og som har opgivet at gennemskue hans vilje, alligevel kunnet finde en ny tillid til ham i Kristi ansigt og Kristi kors.

Og derfor er vores vigtigste relation til Gud ikke underkastelsen, men troen og tilliden. Vores reaktion på lidelse består ikke i et sammenbidt forsøg på resignation. Vi giver ikke op, men bliver ved med at kæmpe med Gud og med os selv, indtil vi på ny begynder at fatte tillid til ham.

Lidelsen har ingen enkle svar
Hvorfor har Gud ikke givet os et teologisk, enkelt svar på lidelsens problem? Måske, fordi hans væsen ikke kan begribes af noget menneske.

Men måske også for at spare lidende, grædende mennesker for det værste af alt: en teologs afklarede, sikre svar, der forstår alt på vore vegne. For det, vi har brug for, er snarere et kæmpende medmenneske, lige så forvirret og fortvivlet som vi selv.
Leif Andersen er teolog, forfatter og underviser på Menighedsfakultetet i Århus.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Kristendommen giver ikke enkle svar på lidelsen"

# data[].attributes.attachment_link.description
Gåden er, at Gud har fravalgt den absolutte almagt, og har valgt at tage vores svaghed og dødelighed på sig, skriver teolog Leif Andersen Hvor er Gud, når oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge?

# data[].attributes.headline
Buddhister tror ikke på uskyldig lidelse

# data[].attributes.subject
Buddhister tror ikke på uskyldig lidelse

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Alt, vi oplever, er resultatet er tidligere handlinger, skriver buddhist Linda Clod Præstholm i en kommentar til katastrofen i Pakistan
Hvor er Gud, når Pakistan oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge?
I kristen tradition har man ofte forsøgt at retfærdiggøre Gud i spørgsmålet om lidelse (det såkaldte teodicé-spørgsmål).

Men hvad er svaret på uskyldiges lidelse i buddhismen? Buddhist Linda Clod Præstholm svarer:

Det er et spørgsmål, jeg ofte støder på, når jeg holder introducerende foredrag om buddhisme. Hvad er lidelse og ondskab? Hvorfor lidelsen? Især kommer det i sammenhæng med forklaringer på begrebet Karma.

Jeg har før skrevet omkring lidelsesbegrebet i forbindelse med påsken, men jeg vil forsøge give en bredere forklaring her.

Mange danskere tror på skæbnen
Spørgsmålet er tilbagevendende og for mange påtrængende, da de fleste er opvokset i et kristent samfund, med en mere eller mindre bevidst kristen forståelsesverden. Således har mange også en eller anden skæbnetilgang til livets forløb, altså at man på det personlige plan opfatter det, der sker, som skæbne, noget forudbestemt.

Den kristne forståelsesverden og skæbnesbegrebet gør det vanskeligt at forstå, når der pludselig sker noget dårligt, og man oplever lidelse. For da må det enten være en Gud, der vil dig det ondt eller en ond skæbne, og hvordan bliver fremtiden så ikke?, spørger man sig selv.

Buddhister ønsker at lære sindet at kende
Når vi kigger på ondskab og lidelse fra et buddhistisk perspektiv, er det med en helt anden tilgang og forståelsesramme. Man bliver simpelthen nødt til at lægge tanken om en almægtig skaber og skæbnebegrebet fra sig.

Buddha er ingen gud, og der er ingen guder i buddhismen. Buddha var en almindelig person, der ønskede at lære mere om sit sind, altså hvad det er, der oplever alt det, vi går rundt og oplever.

Det, buddhister i dag omtaler som Buddhas lære, er de forklaringer, Buddha gav, da han havde lært sit sind at kende; erkendelsen. Buddhas lære er forklaringer og gode råd, og er derfor hverken dogmatiske eller har karakter af regler.

Vi tænker alt for dualistisk
Det, Buddha fandt ud af, da han gav sig til at finde svar på, hvad sindet er, var, at den der oplever og selve oplevelsen ikke er adskilt. Der er ingen dualisme. Det vil sige, at alt er en del af samme sind. Desuden er alting foranderligt, også den der oplever. Opleveren er således hverken eksisterende eller ikke eksisterende. Der er altså ikke noget, der er stationært og ikke noget egentligt ego, der oplever.

Når vi begynder at kalde noget godt eller dårligt, er det på grund af vores egos vaner med at bedømme alting dualistisk. Hvis ikke vi er øvede i at arbejde med sindet, bedømmer vi derfor konstant hver en oplevelse; god, dårlig, vil have, vil ikke have. Man skubber de dårlige oplevelser væk og holder fast på de gode.

Det vil sige, at det er bedømmelsen af oplevelsen, der så at sige gør den god eller dårlig. Resultatet er altså forskelligt, alt efter, hvordan du oplever.

Din holdning præger din fremtid
Når man forstår, at vi selv er med til at forme oplevelsen af det oplevede, forstår man også, at der ikke findes nogle egentlige gode eller dårlige oplevelser.

Selvfølgelig findes der oplevelser, der kan betegnes som lidelse, for eksempel hvor kroppen kommer ud for ekstreme tilstande som ved en katastrofe. Men har man øvelsen i at arbejde med sindet, kan man nøjes med at konstatere, at der er lidelse og derefter ikke bedømme yderligere.

De tanker, man gør sig, er nemlig også skabende for det, man kommer til at opleve i fremtiden. Buddhismen kalder det karma, og det betyder årsag og virkning. Det vil sige, at de indtryk, du planter i sindet vil præge din fremtid.

Eneste mulighed er at arbejde med sindet
Er du meget kritisk og mistroisk for mennesker omkring dig, vil du helt logisk aldrig være helt tryg ved fremmede mennesker. Buddhismen arbejder også med begrebet genfødsel, hvilket betyder, at sindet ikke dør, når kroppen dør, og at sindet blot finder sammen med en ny krop. Dermed kan sindet også bære på indtryk fra tidligere liv.

Alt hvad vi oplever, er resultatet er tidligere handlinger, og da sindet har levet utallige antal gange siden begyndelsesløs tid, giver det ingen mening at begynde at lede efter forklaringer på de tilstande, man oplever lige nu og her; katastrofer, sygdomme, arbejdsløshed, barnløshed, depressioner, overvægt eller hvad nu folk ellers går og bøvler med.

Det eneste reelle valg, vi har, er at arbejde med det, der oplever alle de tilstande. Og det er det, buddhismen gør.

Buddhister ser fremad
En buddhist vil altså aldrig spørge sig selv: Hvor er Gud henne i disse katastrofetider?, for buddhister tror ikke på nogen gud. Og vi tror dermed ikke, at der er nogen almægtig, der har lovet os noget godt eller påtvinger os en tilstand. En buddhist vil heller aldrig spørge sig selv: Hvorfor rammer dette uskyldige mennesker?, for buddhister har ikke den samme forståelse af skyld og uskyld.

Der findes heller ikke noget som kan betegnes som fuldkommen meningsløst. Alt er karma og er dermed resultatet af tidligere tanker, ord og handlinger. En buddhist vil derfor være langt mere optaget af at se fremad og påvirke kommende tilstande gennem meningsfuld tale, ord og handlinger. Det giver en enorm frihed, idet alle er lige frie til at handle og ikke kan påberåbe sig at være de uskyldige.

Buddhister er ikke passive over for lidelse
Det efterlader dog ikke buddhister i rollen som pacifister, men tværtimod vil en buddhist være aktiv, hvor han/hun kan bremse skadelig adfærd.

Undertrykkende og frihedsindskrænkende regimer, religioner og magthavere, der tillader undertrykkelse af kvinder og udnyttelse af børn og inaktivitet over for overbefolkning er meget skadelige handlinger, og vil skabe ekstrem dårlig karma for dem, der udfører det.

Hvis man kan holde andre fra at skabe dårlig karma, vil en buddhist helt naturligt forsøge at gøre det. Og selvfølgelig vil en buddhist også altid ønske at kunne hjælpe alle andre væsner så godt som muligt; vand, mad, husly, lægehjælp, uddannelse, kærlighed, medfølelse eller forståelsen af sindet.

Og det er forståelsen af sindet, som i sidste instans vil give den største frihed.
Linda Clod Præstholm er buddhist, sygeplejerske og nu IT-studerende.

# data[].attributes.attachment_link.title
Buddhister tror ikke på uskyldig lidelse

# data[].attributes.attachment_link.description
Alt, vi oplever, er resultatet er tidligere handlinger, skriver buddhist Linda Clod Præstholm i en kommentar til katastrofen i Pakistan Hvor er Gud, når Pakistan oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge? I kristen tradition har man ofte forsøgt at retfærdiggøre Gud i spørgsmålet om lidelse (det såkaldte teodicé-spørgsmål).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Når fundamentet for vores liv knuses, så er det, at Gud viser sig at være det sande fundament, mener imam Naveed Baig

Hvor er Gud, når Pakistan oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge?I kristen tradition har man ofte forsøgt at retfærdiggøre Gud i spørgsmålet om lidelse (det såkaldte teodicé-spørgsmål).Men hvad er svaret på uskyldiges lidelse i islam?Imam Naveed Baig svarer:

Fakhrudeen Razi, teolog og filosof (død år 1210) mente, at Gud kun har skabt det gode, og at det onde blot er en nuance af det gode. Han argumenterer med eksempler fra den virkelige verden for at understøtte sin påstand.

F.eks. bliver ild brugt til forberedelse af mad, men det kan også brænde hånden. Medicin kan give helbredelse, men den smager ikke behageligt. Fordi Gud er skaberen af alt (både det gode og det onde) og vil det bedste for skabningen, har Gud lagt det onde ind, for at mennesker kan opleve det gode.

For hvis alt var godt, ville vi ikke vide, hvad det var at leve et liv i godhed og lykke. Lidelse er derfor ikke nødvendigvis noget ondt. Det kan være en blessing in disguise. Lidelse er et grundvilkår, som mennesker må lære at håndtere. Det vigtigste er, hvordan man reagere på lidelser - især andres.

Alt indeholder modsætninger
Alt i Guds skabning indeholder modsætninger. Modsætninger som lys og nat, sort og hvid, himmel og jord, had og kærlighed osv. er til for at give et indtryk af det enkelte element i forhold til det andet. Kosmos er skabt på et relationsorienteret fundament, hvor alt i universet er afhængig af hinanden.

Mennesker, dyr, vejret, planeter. Menneskets forhold til det usete er også relationsbaseret, og Skaberen er både fri fra menneskelige relationer og på samme tid også aktiv i skabningens væren og gøren.

Intet er tilfældigt
Kriser og lidelse er i deres natur personlige - i den forstand, at de prøver at sige noget til den enkelte. Det gør de, fordi der er en mening i alt hvad der sker i skabningen. Det behøver ikke at være det samme som at sige, at der er en mening med en bestemt hændelse, men at der er en mening i, det der er sket.

I den islamiske tankegang sker der ikke noget uden videre. Verden og det, der hænder i den, er skabt med en intention og mening, selvom mennesker ikke altid kan forstå eller rumme det.

Den eneste måde, hvor vi kan føle magtesløshed på er netop, når vi er sårbare. Det er, når kriser og lidelse rammer os. Når fundamentet bliver rokket og knuses, så er det, at Gud viser sig at være det sande fundament - betinget af, at man formår at identificere og forsone sig med denne Overmagt Gud.

Lidelse har en renselseseffekt
Lidelse og især sygdom (som også kan være en lidelse) har bl.a. en renselseseffekt i den islamiske forståelse. Nogle af de koraniske mestringsstrategier er:

Tålmodighed (Sabr)
Taknemmelighed (Shukr)
Standhaftighed (Istiqamah)
Selvransagelse (tazkiyyah)
Refleksion (fikr)
Ihukommelse (dhikr)

Det er altsammen kvaliteter, som Gud ønsker, at mennesker skal tilegne sig. Derfor er det også de samme kvaliteter, muslimer bruger og minder hinanden om, når de bliver ramt af krisesituationer.

Formålet med disse er at opnå en optimal hjertetilstand - i koranisk sprog, et fredfyldt hjerte. (Qalbun Saleem).
Naveed Baig er hospitalsimam og panelist ved religion.dk.

# data[].attributes.attachment_link.description
Når fundamentet for vores liv knuses, så er det, at Gud viser sig at være det sande fundament, mener imam Naveed Baig Hvor er Gud, når Pakistan oversvømmes og fire unge danskere mister livet på havet i Norge?I kristen tradition har man ofte forsøgt at retfærdiggøre Gud i spørgsmålet om lidelse (det såkaldte teodicé-spørgsmål).Men hvad er svaret på uskyldiges lidelse i islam?Imam Naveed Baig svarer: Fakhrudeen Razi, teolog og filosof (død år 1210) mente, at Gud kun har skabt det gode, og at det onde blot er en nuance af det gode.

# data[].attributes.headline
Hvor var Gud, da Finn Nørgaard og Dan Uzan blev dræbt?

# data[].attributes.subject
Hvor var Gud, da Finn Nørgaard og Dan Uzan blev dræbt?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ondskaben kom helt tæt på, da to mennesker blev skudt i København. Hvordan forenes ondskab med tanken om en god Gud? Jesus mener, vi skal holde op med at forvente svar på den slags spørgsmål, siger præst

Lige siden kristendommens fødsel har især teologer brudt deres hoveder med, hvordan man forener en god Gud med alverdens onde handlinger. Og nemmere blev spørgsmålet ikke efter drabene på to mennesker i København i forrige weekend.

Den ene, filminstruktøren Finn Nørgaard, blev i dag bisat i Grundtvigs Kirke ved København, mens den anden, Dan Uzan fra det jødiske samfund, blev begravet i sidste uge.

"Meningsløsheden dirrer i luften", som sognepræst Vivi Andersen sagde i sin prædiken under dagens bisættelse.

Så hvor var Gud under mordene på Finn Nørgaard og Dan Uzan? Kan kristendommen givet noget som helst brugbart svar på det?

Ja, mener biskop i Viborg Stift og tidligere generalsekretær i Folkekirkens Nødhjælp Henrik Stubkjær. Han svarer med en beretning fra bogen "Henrejsen" af teologen Dorothee Sölle, som handler om henrettelsen af en jødisk dreng i en tysk koncentrationslejr.

Drengen bliver grebet i at tage et stykke brød for meget, og den tyske øverstbefalende beslutter, at drengen skal hænges til skræk og advarsel for alle i lejren. Samtlige fanger beordres til at se hængningen, og mens drengen hænger og spjætter i galgen og ikke vil give efter for døden, råber én, "hvor er Gud henne?". Lidt efter råber en anden, "han hænger i galgen".

"Ja," siger Henrik Stubkjær.

"Gud var netop hos Dan Uzan, da han blev ramt af en kugle. Gud er den kærlighed, vi møder i Kristus på korset, og han er til stede midt i ondskaben, selvom ondskaben stadig er en realitet i verden."
Men kan det for nogle mon ikke virke lidt provokerende, at Gud er til stede midt i ulykken, men ikke griber ind?
"Jo, det kan synes, som om Gud er fraværende. Men Gud griber ikke ind, for han er ikke nogen marionetfører, der styrer os fra himlen, som var vi dukker. Vi kan blot tro på det kristne håb om, at kærligheden er stærkere og større end døden, og at den dræbte falder i Guds gode hænder," siger Henrik Stubkjær.

Som generalsekretær i Folkekirkens Nødhjælp var han på et tidspunkt med til at sende en volontør til en landsby i Malawi, hvor der var hungersnød. Volontøren meldte tilbage, at det var det mest gudsforladte sted, hun nogensinde havde oplevet.

"Senere mødte jeg præsten fra landsbyen, og han sagde, 'nej, det er netop ikke et gudsforladt sted. For hvis Gud ikke var her, kunne vi slet ikke være her'," siger Henrik Stubkjær.

Præst i Vartov Valgmenighed Niels Grønkjær ser lidt anderledes på det. Vi kan ikke svare på, hvordan Gud kan være god, når der er ondskab til, siger han:

"Jesus mener, vi skal holde op med at forvente svar på den slags spørgsmål."

Niels Grønkjær henviser til en beretning i Det Nye Testamente, hvor Jesus får at vide, at romerne har nedslagtet nogle jøder fra Galilæa, mens de bragte deres offerdyr til templet, og at et tårn er styrtet sammen over 18 sagesløse mennesker. Jesus reagerer blot ved at spørge: "Mener I, at de galilæere var større syndere end alle andre, og mere skyldige end alle andre, fordi det gik dem sådan? Det var de ikke. Men I vil alle gå til grunde, hvis I ikke omvender jer".

"Jesus giver ikke noget svar, for der er ingen forklaring på, at nogle rammes og andre ikke. Men der er måske trøst at hente," siger Niels Grønkjær:

"For jeg tror ikke, at folk søger en forklaring, selvom de spørger 'hvorfor?'. Hvad trøst ville en forklaring give? Det er ikke det, spørgsmålet søger i retning af. Det er snarere et afmægtigt fortvivlelsesudbrud, som søger trøst. Lidelsen er ikke et problem. Lidelsen er en anfægtelse," siger han og lægger vægt på Jesu ord om, at vi skal omvende os:

"Det forstår jeg sådan, at vi ved Guds nåde skal omvende os til det menneskelige og ikke søge overordnede forklaringer, men vedgå os det sorgfællesskab, vi nu står midt i. Trøsten stiller sig ikke fremmed over for den lidelse, som nogen er blevet ramt af."

I den kristne tradition har der været andre måder at forklare det onde på, fortæller Bo Kristian Holm, lektor i teologi ved Aarhus Universitet, som blandt andet beskæftiger sig med begrebet ondskab.

En måde har været troen på, at Gud styrer alting, og at der derfor ikke sker noget, som ikke er Guds vilje. En anden er forestillingen om den straffende Gud. For eksempel i forbindelse med Første Verdenskrig, hvor Tysklands nederlag af nogle teologer blev forstået som Guds straf over et land, som fejlede. Forestillingen findes også blandt nogle kirkeledere rundt om i verden i dag, hvor for eksempel naturkatastrofer eller aids-epidemier er blevet tolket som Guds straf.

Men begge forestillinger er svære at holde fast i, hvis man skal fastholde det kristne billede af Gud som kærlighed, siger Bo Kristian Holm.

I stedet må man begynde ved kristendommens begyndelse - nemlig dér, hvor Gud bliver menneske i Jesus:

"Hvis Gud er blevet menneske, betyder det, at Gud har sat sig på den menneskelige lidelses side. Det er den forståelse, der vinder frem efter holocaust. Hvis Gud giver mening midt i grusomhederne, så må det være fordi, han er til stede midt i lidelsen som den, der kan skabe godt ud af det onde og fastholde forestillingen om håb midt i håbløsheden. Hvordan det konkret viser sig, kan vi ikke generalisere, for det vil altid knytte sig til den person, som erfarer grusomheden," siger han.

Et andet vigtigt budskab, kristendommen kommer med, er, at Gud kan tilgive det, som mennesker ikke formår at tilgive, tilføjer Bo Kristian Holm:

"Det er den del, der er sværere at forstå, for det betyder, at der ikke er nogen, der kan holdes uden for budskabet om Guds tilgivelse. Heller ikke gerningsmanden, der skød Finn Nørgaard og Dan Uzan."

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvor var Gud, da Finn Nørgaard og Dan Uzan blev dræbt?

# data[].attributes.attachment_link.description
Ondskaben kom helt tæt på, da to mennesker blev skudt i København. Hvordan forenes ondskab med tanken om en god Gud? Jesus mener, vi skal holde op med at forvente svar på den slags spørgsmål, siger præst Lige siden kristendommens fødsel har især teologer brudt deres hoveder med, hvordan man forener en god Gud med alverdens onde handlinger.

# data[].attributes.attachment_link.title
At slå et barn ihjel - Stig Dagerman -.pdf

# data[].attributes.body
Oplæg til Adams Æbler

# data[].attributes.attachment_link.title
 Kilder til Power Point oplæg Adams Æbler k.pdf

# data[].attributes.attachment_link.title
Kilder og kildebank – Lidelsens problem.pdf