# data[].attributes.headline
Внутрішня будова

# data[].attributes.subject
Внутрішня будова

# data[].attributes.body
Внутрішню будову Юпітера можна уявити у вигляді оболонок із густиною, що зростає в напрямку до центра планети. На дні атмосфери завтовшки 1500 км розташований шар газорідкого водню завтовшки близько 7000 км. На рівні 0,88 радіуса планети, де тиск становить 0,69 Мбар, а температура — 6200°С, водень переходить у рідкомолекулярний стан і ще через 8000 км — у рідкий металевий стан. Поряд з воднем і гелієм шари містять невелику кількість важких елементів. Внутрішнє ядро діаметром 25000 км — металосилікатне, із часткою води, аміаку й метану, оточене гелієм. Температура в центрі становить 23000 градусів, а тиск — 50 Мбар.

Вимірювання з КА підтвердили існування значного теплового потоку з надр Юпітера, хоча й трохи меншого, ніж за даними наземних спостережень. Тобто, Юпітер випромінює в космос приблизно вдвічі більше енергії, ніж одержує від Сонця. З цим пов'язано згадане перевищення ефективної температури над рівноважною. Механізм генерації внутрішнього тепла до кінця незрозумілий. Вірогідними джерелами може бути стиснення (~1 мм на рік), що супроводжується виділенням гравітаційної енергії; безперервний перехід молекулярного водню в металевий; «осадження» гелію з воднево-гелієвого розчину і дрейф гелію до центру планети.

# data[].attributes.headline
Хімічний склад

# data[].attributes.subject
Хімічний склад

# data[].attributes.body
Хімічний склад внутрішніх шарів Юпітера неможливо визначити сучасними методами спостережень, однак багато елементів у зовнішніх шарах атмосфери відомі з відносно високою точністю, оскільки зовнішні шари безпосередньо досліджувалися спускним апаратом «Галілео», який був спущений в атмосферу 7 грудня 1995 року. Два основних компоненти атмосфери Юпітера — молекулярний водень і гелій. Атмосфера містить також немало таких сполук, як вода, метан (CH₄), сірководень (H₂S), аміак (NH₃) і фосфін (PH₃). Їхня кількість у глибокій (нижче 10 бар) тропосфері передбачає, що атмосфера Юпітера багата вуглецем, азотом, сіркою і, можливо, киснем за фактором 2—4 відносно Сонця.

Інші хімічні сполуки — арсин (AsH₃) і герман (GeH₄) — наявні, але у невеликій кількості.

Концентрація інертних газів, аргону, криптону та ксенону, перевищує їхню кількість на Сонці (див. таблицю), а концентрація неону явно менша. Наявна незначна кількість простих вуглеводнів: етану, ацетилену та діацетилену, — які формуються під дією сонячної ультрафіолетової радіації та заряджених частинок, що прибувають із магнітосфери Юпітера. Діоксид вуглецю, монооксид вуглецю та вода у верхній частині атмосфери, ймовірно, наявні завдяки зіткненню з атмосферою Юпітера комет, таких, наприклад, як комета Шумейкерів — Леві 9. Вода не може прибувати із тропосфери, тому що тропопауза, яка діє як холодна пастка, ефективно перешкоджає підняттю води до рівня стратосфери.

Червонуваті варіації кольору Юпітера можуть пояснюватися наявністю сполук фосфору (червоний фосфор), сірки, вуглецю і, можливо, органіки, що виникає завдяки електричним розрядам в атмосфері. В експерименті, який (доволі тривіально) симулює нижні шари атмосфери, виконаному Карлом Саганом, у середовищі коричневуватих толінів був виявлений 4-кільцевий хризен, a переважаючими для цієї суміші є поліциклічні ароматичні вуглеводні з 4 і більше бензольними кільцями, рідше з меншою кількістю кілець. Оскільки колір може сильно варіюватися, вважається, що хімічний склад атмосфери також різний у різних місцях. Наприклад, є «сухі» та «мокрі» області з різним вмістом водяної пари.

# data[].attributes.body
Юпі́тер — п'ята та найбільша планета Сонячної системи. Відстань Юпітера від Сонця змінюється в межах від 4,95 до 5,45 а. о. (740—814 млн км), середня відстань 5,203 а. о. (778 млн км). Разом із Сатурном, Ураном і Нептуном. Юпітер класифікують як газового гіганта.

Юпітер більш ніж удвічі масивніший за всі інші планети разом узяті; він майже в 318 разів масивніший за Землю. Однак маса Юпітера недостатня, аби перетворитися на зорю, подібну до Сонця: для цього його маса мала б бути ще в 70—80 разів більшою. Тим не менш у надрах Юпітера відбуваються процеси з досить потужною енергетикою: теплове випромінювання планети, еквівалентне 4·10¹⁷ Вт, що приблизно вдвічі перевищує енергію, яку ця планета отримує від Сонця. Вірогідним джерелом такої енергії є гравітаційне стиснення.

Планета була відома людям з глибокої давнини, що знайшло своє відображення в міфології і релігійних віруваннях різних культур: месопотамської, вавилонської, грецької та інших. Сучасна назва Юпітера походить від імені давньоримського верховного бога-громовержця.

Низка атмосферних явищ на Юпітері — такі як шторми, блискавки, полярні сяйва, — мають масштаби, що на порядки перевершують земні.

Дослідження Юпітера здійснюють за допомогою наземних і орбітальних телескопів, з 1970-х років до планети було відправлено 8 міжпланетних апаратів НАСА: «Піонери», «Вояджери», «Галілео» та ін. У 2011 році було запущено автоматичну міжпланетну станцію Юнона, розроблена НАСА і Лабораторією реактивного руху, яка розпочала детальні дослідження Юпітера 4-го липня 2016 року.

# data[].attributes.body
Атмосфера Юпітера воднево-гелієва. Уся видима поверхня Юпітера — щільні хмари, розташовані на висоті близько 1000 км над «поверхнею», де газоподібний стан змінюється на рідкий і утворює численні шари жовто-коричневих, червоних і блакитнуватих відтінків. Інфрачервоний радіометр показав, що температура зовнішнього хмарного покриву становить −133°С. Конвективні потоки, що виносять внутрішнє тепло до поверхні, ззовні виявляються у вигляді світлих зон і темних поясів. На ділянках світлих зон відзначається підвищений тиск, що відповідає висхідним потокам. Хмари, що утворюють ці зони, розташовуються на вищому рівні (приблизно 20 км), а їхнє світле забарвлення пояснюється підвищеною концентрацією яскраво-білих кристалів аміаку. Темні хмари, що розташовуються нижче, складаються здебільшого з червоно-коричневих кристалів гідросульфіду амонію і мають вищу температуру. Ці структури являють собою ділянки спадних потоків. Зони і пояси мають різну швидкість руху в напрямку обертання Юпітера. Період обертання коливається від 9 год. 49 хв. на широті 23 градуси до 9 год. 56 хв. на широті 18 градусів північної ширини. Це призводить до існування стійких зональних чи плинних вітрів, що постійно дмуть вздовж екватора в одному напрямку. Швидкість у цій глобальній системі досягає від 50 до 150 м/с. На межах поясів і зон спостерігається сильна турбулентність, що приводить до утворення численних вихрових структур. Найвідомішим таким утворенням є Велика червона пляма, що спостерігається на поверхні Юпітера протягом останніх 300 років.

# data[].attributes.headline
Рухи в атмосфері

# data[].attributes.subject
Рухи в атмосфері

# data[].attributes.body
Швидкість вітрів на Юпітері може перевищувати 600 км/год. На відміну від Землі, де циркуляція атмосфери відбувається за рахунок різниці сонячного нагрівання в екваторіальних і полярних областях, на Юпітері вплив сонячної радіації на температурну циркуляцію незначний; головними рушійними силами є потоки тепла, що йдуть із центра планети, та енергія, що виділяється при швидкому русі Юпітера навколо власної осі.

Ще за наземними спостереженнями астрономи розділили пояси та зони в атмосфері Юпітера на екваторіальні, тропічні, помірні й полярні. Нагріті маси газів, що піднімаються із глибин атмосфери в зонах під дією значних на Юпітері коріолісових силвитягуються вздовж паралелей планети, причому протилежні краї зон рухаються назустріч один одному. На границях зон і поясів (області низхідних потоків) існує сильна турбулентність. На північ від екватора потоки в зонах, направлені на північ, відхиляються коріолісовими силами на схід, а направлені на південь — на захід. У південній півкулі — відповідно, навпаки. Схожу структуру на Землі мають пасати.
Над північним полюсом планети зафіксовані густі купчасті вихори і хмари

# data[].attributes.headline
Смуги на планеті

# data[].attributes.subject
Смуги на планеті

# data[].attributes.body
Характерною особливістю зовнішнього вигляду Юпітера є його смуги. Існує ряд гіпотез, що пояснюють їхнє походження. Так, за однією з версій, смуги виникали в результаті явища конвекції в атмосфері планети-гіганта — за рахунок підігрівання і, як наслідок, підняття одних шарів і охолодження й опускання вниз інших. Навесні 2010 року вченими було висунуто гіпотезу, згідно з якою смуги на Юпітері виникли в результаті дії його супутників. Вважається, що під дією тяжіння супутників на Юпітері сформувалися своєрідні «стовпи» речовини, які, обертаючись, і сформували смуги.

Конвективні потоки, що виносять внутрішнє тепло до поверхні, зовні проявляються у вигляді світлих зон і темних поясів. В області світлих зон відмічається підвищений тиск, що відповідає висхідним потокам. Хмари, що утворюють зони, розташовуються на вищому рівні (приблизно на 20 км), а їхнє світле забарвлення пояснюється, мабуть, підвищеною концентрацією яскраво-білих кристалів аміаку. Розташовані нижче темні хмари поясів складаються, ймовірно, з червоно-коричневих кристалів гідросульфіду амонію та мають вищу температуру. Ці структури є областями низхідних потоків. Зони і пояси мають різну швидкість руху в напрямку обертання Юпітера.

# data[].attributes.headline
Станом на червень 20

# data[].attributes.body
Станом на червень 2017-го року було відомо про 69 супутників Юпітера, завжди звернених до нього одним боком (внаслідок припливних сил). Дослідження планети триває, тому на липень 2018 р. кількість виявлених супутників Юпітера зросла до 79.

Супутники Юпітера можна розділити на декілька груп. Внутрішні супутники обертаються майже круговими орбітами, що практично лежать у площині екватора планети. Чотири найближчих до планети супутника Адрастея, Метида, Амальтея і Теба діаметром від 40 до 270 км перебувають на відстані 1-3 радіусів Юпітера й наближаються до межі Роша. Чотири наступні — найбільші, розташовані на відстані від 6 до 26 радіусів Юпітера. Їх відкрито 1610 року майже одночасно Симоном Марієм та Галілеєм. Їх називають галілеєвими супутниками, хоча перші таблиці руху цих супутників Іо, Європи, Ганімеду і Каллісто склав Марій.

Зовнішня група складається з маленьких (діаметром від 10 до 180 км) супутників, що рухаються витягнутими й дуже нахиленими до екватора Юпітера орбітами. Чотири ближчі до Юпітера супутники Леда, Гімалія, Лісітея, Елара рухаються в напрямку обертання Юпітера, а чотири зовнішніх супутники Ананке, Карме, Пасіфе і Сінопе рухаються у зворотному напрямку.

За допомогою наземних телескопів нового покоління групою астрономів з Астрономічного інституту Гавайського університету було відкрито ще 47 супутників Юпітера: спочатку діаметром 4-10 км (наприкінці 2000-го року), потім — діаметром від 2 до 4 км (2001 рік).

За кількістю супутників Юпітер обігнав Сатурн 2011 року. Останні супутники були відкриті в липні 2018 року.

# data[].attributes.headline
Якщо почати дивитись

# data[].attributes.body
Якщо почати дивитись відео з часу: 4:56 - можна почути звуки, які видає Юпітер, та пов'язані з ним явища

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мастерская Настроения

# data[].attributes.attachment_link.title
НЕВЕРОЯТНЫЕ ЗВУКИ ПЛАНЕТ. ВЫ ДОЛЖНЫ ЭТО УСЛЫШАТЬ!

# data[].attributes.headline
У Юпітера найсильніш

# data[].attributes.body
У Юпітера найсильніше магнітне поле в нашій Сонячній системі. Воно в 14 разів більше, ніж на Землі. Деякі астрономи вважають, що таке поле створюється рухом металічного водню усередині планети.
Юпітер – сильне радіоджерело, що перевищує смретельний для людини рівень більше ніж в 100 разів і може сильно зашкодити будь-якому космічному апарату, який підлетів надто близько до «Гігантської планети».

# data[].attributes.headline
У Юпітера є слабкі п

# data[].attributes.body
У Юпітера є слабкі планетарні кільця. На відміну від кілець Сатурна, кільця Юпітера темні і, ймовірно, складаються з дуже невеликих твердих часток метеорної породи. У цього газового гіганта є 4 кільця, найголовніше з яикх утворилося після зіткнення метеоритів з 4-ма супутниками (Фіва, Метіда, Адрастея і Альматея).
Нещодавно вчені відкрили ще одне кільце, розташоване найближче до планети. Його назвали Гало.

# data[].attributes.headline
Коли дивишся на нічн

# data[].attributes.body
Коли дивишся на нічне небо, планета Юпітер – третій за яскравістю об'єкт. Найяскравішими об'єктами нашої Сонячної системи є Венера та Місяць. Однак Юпітер світить яскравіше, ніж найяскравіша зірка на небосхилі – Сіріус. У хороший бінокль або маленький телескоп можна побачити білий диск Юпітера, а також його 4 яскравих супутника

# data[].attributes.headline
Юпітером звали верхо

# data[].attributes.body
Юпітером звали верховного бога в римській міфології. Юпітер був сином Сатурна, а також братом Нептуна і Плутона

# data[].attributes.headline
Юпітер утворився при

# data[].attributes.body
Юпітер утворився при стиску тієї ж газової туманності, з якої утворилося Сонце, і за своїм хімічним складом він теж схожий із Сонцем. Тому якби він був ще у 80 разів масивнішим, Юпітер міг би стати зіркою, а не планетою. Більше того, Юпітер світиться сам і випромінює в три рази більше енергії, ніж одержує від Сонця.

# data[].attributes.headline
Незважаючи на свою м

# data[].attributes.body
Незважаючи на свою масу, Юпітер є найшвидшою планетою Сонячної системи. Для повного обертання планеті достатньо 10 годин. Однак для того, щоб повінстю облетіти Сонце Юпітер затрачає 12 років. Також, оскільки екваторіальна площина планети близька до площини її орбіти, на Юпітері не буває змін пори року.

# data[].attributes.headline
Супутники Юпітера ма

# data[].attributes.body
Супутники Юпітера мають океани під своєю поверхнею, де можуть проживати деякі організми. Хмари над поверхнею Юпітера також мають сприятливий тиск і температуру для існування живих організмів.

# data[].attributes.headline
Юпітер вивчався лише

# data[].attributes.body
Юпітер вивчався лише апаратами NASA.