# data[].attributes.headline
Ana Aslan, Martha Bibescu, Constantin Brâncuși, Sergiu Celibidache, Liviu Ciulei, Henri Coandă, Hariclea Darclée, Carol Davila, Mircea Eliade, Eugen Ionescu, George Enescu, George Emil Palade, Elvira Popescu, Traian Vuia

# data[].attributes.subject
Ana Aslan, Martha Bibescu, Constantin Brâncuși, Sergiu Celibidache, Liviu Ciulei, Henri Coandă, Hariclea Darclée, Carol Davila, Mircea Eliade, Eugen Ionescu, George Enescu, George Emil Palade, Elvira Popescu, Traian Vuia

# data[].attributes.body
Constantin Brâncuși

S-a născut în 1876, la Hobița, județul Gorj, într‑o familie numeroasă. Pleacă de mic de acasă pentru a urma cursurile Școlii Naționale de Arte și Meserii din București. Prima sa comandă, realizată la 27 de ani, este bustul generalului Carol Davila, care se găsește și astăzi în curtea Spitalului Militar Central din București. În 1904, pleacă la Paris, unde va lucra o vreme în atelierul marelui sculptor Auguste Rodin, de care se va despărți însă din dorința de a‑și găsi propriul drum. În scurt timp, se impune ca unul dintre marii sculptori ai secolului al XX‑lea prin opere ca Rugăciune, Sărutul, Cumințenia pământului, Muza adormită, Măiastra, Domnișoara Pogany, aflate azi la loc de cinste în multe dintre marile muzee ale lumii. Este considerat a fi unul dintre întemeietorii artei moderne. În 1938, finalizează complexul monumental de la Târgu‑Jiu dedicat eroilor din Primul Război Mondial, care cuprinde Masa tăcerii, Poarta sărutului și Coloana fără sfârșit. Se stinge din viață la Paris, în 1957. În cadrul Centrului George Pompidou din Paris se află astăzi un spațiu muzeal care îi este dedicat și în care s‑a reconstituit atelierul lui Brâncuși.

George Enescu

S‑a născut în 1881, la Liveni, în județul Botoșani, manifestând din copilărie o aplecare deosebită spre muzică. De la cinci ani, micul Jurjac, cum îi spunea familia, a început să studieze vioara cu Eduard Caudella, profesor la Conservatorul din Iași. Își va continua studiile muzicale la Viena și la Paris. Debutează în calitate de compozitor cu Poema română (1898). Vor urma, în 1901 și 1902, cele două Rapsodii române, creații muzicale moderne în care valorifică filonul folcloric românesc. Admirat de regina Elisabeta, este invitat frecvent la Castelul Peleș ca să execute piese pentru vioară, fiind și un excelent interpret. În perioada interbelică, întreprinde turnee în mai multe țări europene și în Statele Unite, unde va dirija mari orchestre. Ca pedagog, va îndruma viitori mari violoniști, precum Yehudi Menuhin și Christian Ferras. Creația sa capitală este opera Oedip, compusă pe libretul scriitorului francez Edmond Fleg, care a reluat mitul antic grecesc. A avut premiera la Paris în 1936, iar în țara noastră a fost reprezentată prima dată în 1958, cu ocazia primului festival muzical internațional care poartă numele compozitorului. În 1949, a părăsit România pentru a se stabili la Paris, unde a murit în 1955.

# data[].attributes.headline
Dacă sunteți curioși, puteți și voi să căutați alte informații despre aceștia.

# data[].attributes.subject
Dacă sunteți curioși, puteți și voi să căutați alte informații despre aceștia.

# data[].attributes.body
„Măiastra pare, privită de aproape, un urcior umplut cu lumină. Prelungirea aripilor și picioarele păsării alcătuiesc o bază îngustă pe care se sprijină trupul cu piept rotund: gâtul și capul au ceva de zburătoare din vremurile de început ale pământului, ceva din fascinanta înfățișare a unui șarpe sau balaur care poate ucide sau da viață cu privirea. Cam așa arată păsările în stilizările de pe unele scoarțe românești. Cam așa arată și în basmele ce vin din mari vechimi. Măiastra nu este o pasăre «în general»: ea este o anume pasăre, aceea căreia folclorul românesc i‑a dat puteri fermecate. Parcă pentru a sublinia această identitate românească a păsării, în două variante ce datează din 1912 Brâncuși a așezat sculptura pe niște socluri ce reiau jocul de romburi al stâlpilor din cerdac din satele de sub munte. […]
Artistul se afla în fața unei teme asupra căreia va medita îndelung, întreaga viață: capacitatea materiei inerte, bronz sau piatră, de a sugera ideea, de a cuprinde esența însăși a lumii organice, a vieții. [...]
«Nu lucrez păsări, ci zboruri», spunea Brâncuși. [...]
Păsările brâncușiene, s‑a spus, sunt «versiuni puternic raționalizate ale creaturii naturale». Linii de forță ale unei mișcări mereu verticale, ele sunt – în același timp – făpturi vii care lasă urmele trecerii lor prin văzduh. [...] Este aici o trăsătură fundamentală a culturii românești care se prelungește până la poezia noastră modernă: aspirația spre absolut, contopirea cu legenda, sunt în permanență raportate la omul concret; persoana întâi a liricii românești are o valoare precisă, e plasată într‑un mediu recognoscibil, abstracțiunea expresiei poetice provine dintr‑o sublimare a peisajului care se umanizează și el.“

Dan Grigorescu, Album Brâncuși