# data[].attributes.headline
1.- ACTIVITAT INTRODUCCIÓ - MOTIVACIÓ (VALENCIÀ)

# data[].attributes.subject
1.- ACTIVITAT INTRODUCCIÓ - MOTIVACIÓ (VALENCIÀ)

# data[].attributes.body
L'EVOLUCIÓ HUMANA
Escoltem un vídeo i després contestem a les qüestions seguint la dinàmica 1, 2, 4. Finalment fem posada en gran grup.

1.  Què va demostrar Darwin?

2.  Els éssers humans venim del ximpanzés?

3. Quin és el bressol de la humanitat? On hem de buscar els nostres avantpassats?

# data[].attributes.headline
2.1.- ACTIVITAT INTRODUCCIÓ - MOTIVACIÓ (VALENCIÀ)

# data[].attributes.subject
2.1.- ACTIVITAT INTRODUCCIÓ - MOTIVACIÓ (VALENCIÀ)

# data[].attributes.body
L'ARBRE DE FAMÍLIA
Escoltem un vídeo i després contestem a les qüestions seguint la dinàmica 1, 2, 4. Finalment fem posada en gran grup.

Actualment hi ha molta diversitat humana, diferents altures, diferents tons de pell, diferents tons de color, diferents intel·ligències i habilitats,... Tot i això, tots venim del mateix homínid. Quin és aquest?

# data[].attributes.body
Ara et toca a tu. De la mateixa manera que se’ns mostra l’arbre familiar dels nostres avantpassats, recopila informació de la teva família més directa i fes el teu arbre familiar. Necessitaràs temps per a recopilar dita informació i ajuda. Hauràs de parlar amb avis i avies, oncles i tietes i amb el teu pare i mare per a que et donin informació. A partir del següent dossier de treball ves elaborant el teu “quadern de memòria familiar”. A partir d’aquest, realitzarem el nostre arbre genealògic i el nostre eix històric familiar.

# data[].attributes.body
Hem parlat de l'origen de la humanitat i de l'origen de la nostra família, però quin és l'origen del nostre món?
Com va començar tot?
Com s'han format els continents i els diferents accidents geografics?
Contestem a les pregunta seguint la dinàmica 1, 2, 4.
Després llegim un el mite de la cració grec i el primer capítol de "Breu Història del món" de Gombrich "Hi havia una vega". Fem el joc dels miralls que ens diu en el capítol per veure que no hi ha fi.
Finalment veiem un video i parlem del que hem acordat i del que hem vist.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bill Nye Pangea Pangaea Animation Together Pangea Pangea Video for 6th Grade Pangea Supercontinent Pangaea Theory Pangea Full Movie Pangea Breaking Apart Explaining Pangea How Long Ago Was Pangea Pangea Dinosaur Pangea Documentary Pangea in the Future Pangea Movie Continental Drift Pangea Puzzle Pangea Middle School Pangea Song Pangea Map Pangaea

# data[].attributes.headline
4.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT Teoria de la deriva dels continents i el tectoniques de plaques (CCSS) 

# data[].attributes.subject
4.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT Teoria de la deriva dels continents i el tectoniques de plaques (CCSS) 

# data[].attributes.body
Escoltem 2 vídeos i llegim un text en petit grup, després contestem a les qüestions seguint la dinàmica de parelles cooperatives.

Finalment fem posada en gran grup.

1.- Què provoquen els moviments de les plàques tectòniques?
2.- Quines conseqüències tenen per a la població?
https://www.enciclopedia.cat/EC-GEC-0212882.xml

# data[].attributes.attachment_link.title
El medi ambient: Tectònica de plaques, el trencaclosques geològic

# data[].attributes.attachment_link.description
Entrevista al geòleg francès Xavier Lepichon, que als anys 60 va elaborar un model per explicar el moviment de les plaques situades sota l'escorça terrestre i que han conformat el relleu del planeta.

# data[].attributes.headline
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL) 

# data[].attributes.subject
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL) 

# data[].attributes.body
Accidents geogràfics més destacats del món
Grup 1 Amèrica i Oceania
Llegeix la següent informació, subratlla allò més destacat i contesta a les qüestions formulades sobre el continent que t'ha tocat.

1.- Què és un accident geogràfic?

2.- Podem torbar diferents accidents geogràfics. Accidents orogràfics com muntanyes o serres, accidents hidrogràfics com mars i oceans, accidents marítimo-terrestres com illes, penínsules i golfs, accidents fluvials com rius o deltes i accidents lacustres com llacs.

Sabent tot això, localitza els accidents geogràfics més destacats de cada tipus que apareixen al text i completa la graella.

https://ca.wikipedia.org/wiki/Oceania
https://ca.wikipedia.org/wiki/Am%C3%A8rica
https://www.blinklearning.com/Cursos/c381421_c15339241__Llibre_digital.php

# data[].attributes.attachment_link.description
correspon a la segona massa de terra més gran del planeta, després d' Àsia, amb una extensió aproximada de 42.262.142 km ². S'estén de nord a sud des del Cap Columbia (58 °N, Canadà) a l' Oceà Glacial Àrtic fins a les Illes Diego Ramírez (56 °S, Xile), ubicades al Passatge Drake que separa al continent americà de l' Antàrtida.

# data[].attributes.headline
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.subject
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.body
Accidents geogràfics més destacats del món
Grup 2 Àsia
Llegeix la següent informació, subratlla allò més destacat i contesta a les qüestions formulades sobre el continent que t'ha tocat.

1.- Què és un accident geogràfic?

2.- Podem torbar diferents accidents geogràfics. Accidents orogràfics com muntanyes o serres, accidents hidrogràfics com mars i oceans, accidents marítimo-terrestres com illes, penínsules i golfs, accidents fluvials com rius o deltes i accidents lacustres com  llacs.

Sabent tot això, localitza els accidents geogràfics més destacats de cada tipus que apareixen al text i completa la graella.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L' Àsia és un continent situat a l' hemisferi nord que forma la part oriental del supercontinent d' Euràsia. És el continent més gran i més poblat del planeta, i la part més extensa del supercontinent d' Euràsia.

La paraula Àsia prové del grec Ἀσία, atribuïda per primer cop a Heròdot (cap al de 440 aC) i feia referència a la regió d'Anatòlia o, amb el propòsit de descriure les guerres perses, a l' Imperi Persa, en contrast amb Grècia i Egipte. Heròdot comenta que està desconcertat pel fet que tres noms de dona s'utilitzin per a descriure una massa enorme i substancial de la terra ( Europa, Àsia, i Líbia, referida a Àfrica), indicant que la majoria dels grecs van assumir que Àsia va ser anomenada en referència a l'esposa de Prometeu, però que els lidis deien que fou anomenada en referència a Asias, fill de Cotys, i que passà a la tribu de Sardes.

Fins i tot abans d'Heròdot, Homer parla d'un aliat de Troia anomenat i també descriu un aiguamoll com ασιος (, 2, 461). En la llengua grega, el terme pot derivar d' Assuwa, una confederació d'estats d' Anatòlia occidental del segle xiv aC que fou derrotada pels hitites.

Alternativament, l' etimologia del terme pot provenir de la paraula de la llengua acàdia (w)aṣû(m) que significa 'ascendir', referida a la direcció de la sortida del sol a Orient Mitjà, connectada també amb la paraula fenícia asa, que significa 'est'.

Molts geògrafs no consideren que Àsia i Europa siguin continents separats, ja que realment no hi ha separació física entre ambdues. Per exemple, sir Barry Cunliffe, professor emèrit d'arqueologia europea de la Universitat d'Oxford, sosté que Europa és geogràficament i culturalment només la prominència occidental del continent asiàtic, una gran península asiàtica.

Així i tot, aquí parlarem del que s'ha considerat i es considera, tradicionalment o com a convenció, com el continent d'Àsia.

Mapa físic d'Àsia, excepte el sud-oest asiàtic

Al continent asiàtic destaquen les formacions següents:

Al nord, la plana asiàtica.

A la zona central, una sèrie d'alts altiplans com els de l'Iran, Pamir, Tibet i Mongòlia. Els de Pamir i Tibet estan situats a 3.600 m i 5.000 m respectivament. També hi ha una sèrie de serralades joves: els Monts Zagros, el Karakoram i l'Himàlaia, on es troba el punt més elevat de la Terra: l'Everest (8.844 m).

A l'est, la plana Xinesa.

Al sud, l'altiplà del Deccan i la plana d'Indoxina.

Es completa el relleu amb una sèrie de planes al·luvials, per on transcorren grans rius (sobretot a l'Índia, procedents de l'Himàlaia).

Els rius més importants són

L'Àsia presenta una gran diversitat climàtica i de vegetació a causa del seu gegantí territori, la latitud i la longitud: des dels secs paisatges desèrtics a l'exuberant selva tropical, i característiques geogràfiques que presenten molts tipus de climes: equatorial, de monsó, continental, mediterrani, desèrtic, polar i d'alta muntanya.

Climes càlids

Al costat d'aquests climes, al sud i a l'est es dona també el clima monsònic, una varietat climàtica específica d'Àsia; la principal característica n'és el desplaçament de masses d'aire des de l'oceà cap al continent durant l'estiu i en sentit contrari a l'hivern. A causa d'això, el clima monsònic presenta pluges estacionals i una oscil·lació de la temperatura diària i anual major que en el clima equatorial. Es classifiquen en: clima tropical plujós, clima tropical monsònic, clima temperat plujós, clima sec i clima mediterrani.

Climes temperats

El principal tipus de clima temperat d'Àsia és el continental.

El clima continental té hiverns molt freds i secs, i estius temperats i amb majors precipitacions. Es dona a la regió siberiana.

Climes freds

Àsia cap al 1200

Mapa d'Àsia, 1892

El desenvolupament d'aquestes civilitzacions, i el contacte comercial d'aquestes amb altres europees, comportà la generació de diversos imperis: Cir el Gran conformà l' Imperi persa al segle vi aC, que s'estenia des de l'Indus fins a la frontera grega. El macedoni Alexandre el Gran conquerí tot aquest vast imperi al segle iv aC, però amb la seva mort, l'imperi es desmembrà. La major part fou ocupada successivament per l' Imperi Selèucida, l' Imperi part i l' Imperi Sassànida. L' Imperi Romà controlà la part d'Àsia occidental, arribant a Mesopotàmia. Moltes d'aquestes cultures foren influenciades per la ruta de la Seda, que connectà la Xina, l' Índia, l'Orient Mitjà i Europa.

A l' edat mitjana l' islam, originari d' Aràbia, envaí gran part del continent, des de l'Orient Mitjà i Pròxim, passant pel Caucas fins a l'Àsia central. Es creà la dinastia omeia amb seu a Damasc, més tard substituïda per l' abbàssida amb seu a Bagdad. Tribus turques procedents d'Àsia central, que adoptaren l' islamisme, arribaren a la zona el i crearen l' Imperi seljúcida. Al segle xiii, es creà l' Imperi Mongol, que es va estendre des de la Xina fins a Europa, un dels majors imperis de la història.

A l' edat moderna una nova tribu turca formà l' Imperi Otomà, que existí des del fins al segle xx. L' Imperi Rus començà a expandir-se des del segle xvii . També aquest segle, els manxús van envair la Xina i van enderrocar la dinastia Ming, establint la dinastia Qing, que va governar la Xina fins a la seva abolició el 1911, després de la Revolució Xinhai.

Des del segle xv, els europeus prengueren el control a nombroses zones del continent: els portuguesos a Macau i Goa, els espanyols a les Filipines, i cap als segles XIX i XX, els britànics a l' Índia, els neerlandesos a Indonèsia i els francesos a Indoxina. Anglesos i russos mantingueren una forta lluita per les regions d'Àsia central al segle xix. Diverses zones es mantingueren fora del control dels europeus durant aquests anys, tot i que no fora de la seva influència, com ara Pèrsia, Tailàndia i una gran part de la Xina.

Al segle xx, l' Imperi japonès envaí Xina, Corea i el sud-est asiàtic, durant la Segona Guerra mundial. Després de la guerra, la majoria de territoris esdevingueren independents. Durant la guerra freda, es produïren diversos conflictes com la Guerra de Corea, la Guerra del Vietnam o la Guerra afganosoviètica. El conflicte araboisraelià, les disputes entre Índia, Xina i Pakistan, la Guerra de l'Afganistan o la Guerra d'Iraq són alguns dels fronts oberts avui dia al continent.

Geoesquema de les subregions d'Àsia de l'ONU:

Nota: Part d' Egipte ( península del Sinaí) és geogràficament a Àsia occidental.

Diversos països asiàtics han canviat de nom durant el com a resultat de consolidacions, secessions, independències o canvis de règim.

Ballarina en un festival de Corea del Sud

A l'Àsia hi viu més de dues terceres parts de la humanitat, prop de quatre mil milions d'habitants. Es concentra sobretot en la costa del mar de la Xina i en la península indostànica. Una alta proporció poblacional té una edat inferior als 30 anys i els ancians hi són un percentatge relativament minoritari.

La població asiàtica és de diferents característiques, com els de pell groga i d'ulls oblics, que comprèn l'Orient Llunyà des de Sibèria, Xina, el Vietnam, la península de Corea, les illes de Taiwan, Japó, l'arxipèlag malai i filipí. Dins d'aquest grup ètnic, destaquen els indígenes com els malais, de pell bruna o fosca, que es divideixen en diferents branques, ja que en descendeixen els tagals, visais, iloacans, polinesis, melanesis, micronesis, etc. Les ètnies de fenotip blanc comprenen el Mitjà i Pròxim Orient. Entre aquestes, destaquen els àrabs, armenis, jueus, perses, assiris, turcs, russos, etc. Existeixen també algunes ètnies de tipus negroide i migrants de diferents països europeus.

La Borsa de Tòquio és la segona més gran del món

Àsia té l'economia continental més gran tant per PIB Nominal com per PPA del món, i és la regió econòmica de més ràpid creixement. El 2018, les economies més grans d'Àsia eren la Xina, el Japó, l' Índia, Corea del Sud, Indonèsia i Turquia basat en el PIB tant en nominal com en PPA. Segons les ubicacions d'oficines globals de 2011, Àsia va dominar les ubicacions d'oficines amb 4 de les 5 principals a Àsia: Hong Kong, Singapur, Tòquio i Seül. Al voltant del 68 per cent de les empreses internacionals tenen una oficina a Hong Kong.

A finals de la dècada de 1990 i principis de la dècada de 2000, les economies de la Xina i l'Índia van créixer ràpidament, ambdues amb una taxa de creixement mitjana anual de més del 8%. Altres nacions recents d'Àsia amb un creixement molt elevat inclouen Israel, Malàisia, Indonèsia, Bangla Desh, Tailàndia, Vietnam i Filipines, i nacions riques en minerals com ara Kazakhstan, Turkmenistan, Iran, Brunei, els Emirats Àrabs Units, Qatar, Kuwait, Aràbia Saudita, Bahrain i Oman.

Segons l' historiador econòmic Angus Maddison al seu llibre The World Economy: A Millennial Perspective, l'Índia va tenir l'economia més gran del món durant els anys 0 aC i 1000 aC. Històricament, l'Índia va ser l'economia més gran del món durant la major part dels dos mil·lennis des del segle i fins al segle xix, aportant el 25% de la producció industrial mundial. La Xina va ser l'economia més gran i avançada a la terra durant gran part de la història registrada i va compartir el nivell amb l'Índia. Durant diverses dècades a finals del segle xx, el Japó va ser l'economia més gran d'Àsia i la segona més gran de qualsevol nació del món, després de superar la Unió Soviètica (mesurada en producte material net) el 1990 i Alemanya el 1968. Això va acabar el 2010 quan la Xina va superar el Japó per convertir-se en la segona economia més gran del món.

L'economia d'Àsia inclou el 60% de la població del planeta i prop del 30% de les terres emergides, és el principal productor global d'aliments, a més de ser el major consumidor; té les majors reserves de la majoria dels minerals. Àsia és el continent que concentra el creixement econòmic més gran i consumeix la majoria del crèdit global, prop del 80% del creixement econòmic mundial, el creixement més gran de la inversió en ciència i tecnologia, inversió en educació i el sector econòmic més gran que puguem imaginar. La cooperació entre el govern, les indústries i el domini de la tecnologia han portat al Japó a l'èxit econòmic.

Moltes zones d'Àsia estan econòmicament subdesenvolupades. Un elevat percentatge de la població del continent es dedica a l'agricultura, malgrat la qual cosa gran part de l'activitat agrícola es caracteritza per collites i una productivitat laboral relativament baixes. En conjunt, una minoria dels asiàtics està emprada en activitats de manufactura; en moltes ocasions, els centres urbans i les indústries no s'han integrat adequadament amb el sector rural. Els sistemes de transport locals i internacionals dels països asiàtics encara estan poc desenvolupats en moltes zones, però han millorat notablement en els últims anys.

Pot sonar paradoxal que, amb prou feines, uns quants mesos abans de la crisi econòmica aquestes economies eren vistes com a sòlides i estables, amb molt bon futur econòmic. Fins i tot, dies abans de la crisi, els analistes financers i econòmics semblaven no tenir la mínima noció del que passaria. El fet que ambdues economies formessin part del grup de les economies més vigilades per la comunitat financera internacional fa aquestes dues característiques encara més insòlites.

Rabindranath Tagore, el primer Premi Nobel asiàtic

Àsia és un territori amb moltes famílies lingüístiques, així com llengües aïllades. La majoria de països asiàtics tenen més d'una llengua que és parlada de manera nativa. Per exemple, segons Ethnologue, a Indonèsia es parlen més de 600 llengües, a l'Índia més de 415 i a les Filipines més de 100. La Xina té diversos idiomes i molts dialectes a les diferents províncies.

Joves monjos budistes tibetans de Drepung

La religió majoritària d'Àsia és el budisme, practicat principalment a l' Àsia oriental i al Sud-est asiàtic (abasta des del nord de l' Índia i l' Himàlaia fins al Japó), encara que en molts països és practicat de manera sincrètica al costat d'una altra religió nacional ( taoisme, confucianisme i religió tradicional xinesa a la Xina, per exemple, sintoisme al Japó, etc.).

De prop, el segueix l' islam, predominant a l' Orient Mitjà i a l' Àsia Central (des de la península del Sinaí fins al Pakistan) a més de Malàisia i Indonèsia. L' hinduisme és una altra de les grans religions d'Àsia encara més geogràficament concentrada, és majoritari només a l' Índia i al Nepal, però amb minories en molts països asiàtics.

La mitologia asiàtica és diversa. La primera mitologia coneguda és la mitologia sumèria (en què destaca l'Epopeia de Gilgamesh), la qual va influir a la majoria de religions i mitologies posteriors de la zona. La mitologia hindú parla sobre un avatar del Déu Vixnu en forma de peix que avisà Manu d'una terrible inundació. En l'antiga mitologia xinesa, en el text clàssic Shan Hai Jing, el legislador xinès Yu el Gran va haver de passar 10 anys per controlar un diluvi que assolà l'antiga Xina, i fou ajudat per la dea Nüwa que, literalment, arreglà el cel trencat per on queia la pluja.

Les filosofies i religions dhàrmiques, com l' hinduisme, el budisme, el jainisme i el sikhisme, s'originaren a l' Índia. A l'est, particularment a la Xina i al Japó, prengueren forma el confucionisme, el taoisme i el budisme zen.

Miyamoto Musashi, una representació de les arts marcials del Japó

Higham, Charles. Encyclopedia of Ancient Asian Civilizations. Facts on File library of world history. New York: Facts On File, 2004.

Kapadia, Feroz, and Mandira Mukherjee. Encyclopaedia of Asian Culture and Society. New Delhi: Anmol Publications, 1999.

Levinson, David, and Karen Christensen. Encyclopedia of Modern Asia. New York: Charles Scribner's Sons, 2002.

# data[].attributes.attachment_link.title
Àsia - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
L' Àsia és un continent situat a l' hemisferi nord que forma la part oriental del supercontinent d' Euràsia. És el continent més gran i més poblat del planeta, i la part més extensa del supercontinent d' Euràsia.

# data[].attributes.headline
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.subject
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.body
Accidents geogràfics més destacats del món
Grup 3 Àfrica
Llegeix la següent informació, subratlla allò més destacat i contesta a les qüestions formulades sobre el continent que t'ha tocat.

1.- Què és un accident geogràfic?

2.- Podem torbar diferents accidents geogràfics. Accidents orogràfics com muntanyes o serres, accidents hidrogràfics com mars i oceans, accidents marítimo-terrestres com illes, penínsules i golfs, accidents fluvials com rius o deltes i accidents lacustres com  llacs.

Sabent tot això, localitza els accidents geogràfics més destacats de cada tipus que apareixen al text i completa la graella.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L' Àfrica és un dels cinc continents, el tercer més gran del món. Està situat entre els 17°30´ W, on es troba el cap Verd ( Senegal); els 51°25´ E, on hi ha el cap Hafun ( Somàlia); els 37°20´ N, al cap Blanc (Tunísia); i els 34°50´ S, on hi ha el cap Agulhas ( Sud-àfrica). El continent té una superfície total de 30.221.532 km², el 22% de la superfície terrestre. Està unit a l' Àsia per l' istme de Suez i l'envolta l' oceà Índic a l'est, l' oceà Atlàntic a l'oest i la mar Mediterrània, que la separa d' Europa, al nord.

Àfrica, particularment el centre d' Àfrica oriental, és àmpliament considerada per la comunitat científica com l'origen dels humans i del grup dels homínids (grans simis), com ho demostra el descobriment dels primers homínids i els seus avantpassats, així com formes posteriors que han estat datades de fa aproximadament set milions d'anys, incloent-hi Sahelanthropus tchadensis, Australopithecus africanus, A. afarensis, Homo erectus, i , i el primer Homo sapiens (humà), descobert a Etiòpia, data de fa uns 200.000 anys.

L'etimologia del seu nom és controvertida. Àfrica ve del llatí i es refereix a la terra dels "afer", que sembla que seria una tribu amaziga. D'altres diuen que és una evolució d'una paraula fenícia per a dir 'pols', i uns altres afirmen que és una corrupció d'una expressió llatina que volia dir 'amb molt de sol'.

La història de l'Àfrica es pot dividir en tres períodes principals: el corresponent a la prehistòria i les primeres civilitzacions, amb l'auge d' Egipte; els imperis tribals posteriors i l'època marcada per la colonització europea i la posterior independència.

Altres estats i pobles negres del Sudan occidental observaren una actitud de resistència contra l'islam, com els mossi i els haussa. A la sortida meridional de la ruta que porta de la Mediterrània a la regió del Txad, a través del Tibesti, es constituí el Regne de Kanem-Bornu, islamitzat des del s. XI i que arribà al seu apogeu comercial i territorial, basat en el tràfic d'esclaus, durant el s. XVI. A partir d'aquest segle, els estats interiors s'empobriren, i el gros de l'intercanvi passà al litoral, on la navegació europea havia obert noves sortides als productes africans, i on es constituïren o es renovaren altres estats ( Aixanti, Dahomey, Ioruba, Benín), els quals, mitjançant armes de foc europees, adquiriren una superioritat militar sobre els pobles de l'interior.

En els imperis del Mali, Songhai i Kanem-Bornu i a les ciutats estat haussa, l'islam es desenvolupà amb vitalitat pròpia (escola de Tombouctou). Per la seva banda, els fulbes s'estengueren des de les vores del Senegal cap a l'est (segle xiv) i constituïren un imperi des del Níger fins a Adamaua. Ahmadu Lobo constituí un altre estat que desplaçà els bambares. El mande Samöri Türi constituí a l' Alt Níger (final del s. XIX) l'últim Imperi sudanès, dominat pel terror, com ho fou també el del caçador d'esclaus Räbah, que s'estenia del Txad al Kordufan. Els nòmades àrabs del Sudan oriental n'islamitzaren els pobles autòctons, els quals fundaren el regne islàmic de Funj, que durà fins al s. XIX.

Els primers en foren els portuguesos (fundació d' Elmina, 1482; São Tomé, 1493 i Mpinda, 1501), en els quals la influència islàmica impedí que s'estengueren a la costa oriental. La presència portuguesa donà lloc al Regne del Congo. El tràfic d'esclaus, practicat pels musulmans des de feia segles, prengué al segle xvii un volum extraordinari i constituí, i fins a principis del s. XIX, un dels factors més decisius en la història d'Àfrica. L'opinió europea contra l'esclavitud provocà la prohibició del tràfic negrer i, més tard, l'abolició de l'esclavitud, ratificada en el congrés de Viena el 1815. Amb esclaus alliberats i d'altres que ja ho eren a Amèrica, el 1847, hom fundà la República de Libèria, únic estat independent de l'Àfrica negra per més de cent anys. Els estats musulmans no es consideraren obligats per la prohibició, cosa que aprofitaren les potències europees per a justificar-hi la intervenció en nom de l'humanitarisme. La prohibició del tràfic d'esclaus, per altra banda, eliminà la base econòmica dels estats negres de la costa.

La colonització del continent al sud del Sàhara, llevat del cas de l'Àfrica meridional, del Senegal i d' Angola, no començà fins passada la meitat del s. XIX. El decandiment del comerç que la supressió del tràfic d'esclaus comportà feu entrar en crisi les companyies propietàries dels establiments mercantils de la costa i els estats hi prengueren la iniciativa. En la conferència de Berlín ( 1884-85), fou establert el principi de l'ocupació efectiva com a condició de reconeixement de sobirania; hom reconegué la sobirania francesa sobre el Congo i fou establerta una zona de lliure comerç d'oceà a oceà, l'anomenada Conca Convencional del Congo.

El procés d'ocupació dels territoris i de les esferes d'influència que s'havien atribuït les potències amb motiu del repartiment motivà conflictes entre les potències colonitzadores ( Fachoda, 1898 i Agadir, 1911), la conquesta francesa del Sudan i guerres amb alguns dels pocs estats africans independents: la temptativa fracassada d'Itàlia sobre Abissínia (desastre d' Adua, el 1896) i, sobretot, la Guerra anglobòer ( 1899- 1902), que acabà amb la submissió dels estats dels afrikaner, i amb la constitució de l'autònoma Unió Sud-africana ( 1910).

Des de l'edat mitjana, tot el nord d'Àfrica menys el Marroc era sota el domini turc, bé que, des de principis del s. XIX, el poder era a mans dels beis d' Alger, dels beis husseinites de Tunis, d'una oligarquia local a Trípoli i dels mamelucs a Egipte. El 1804, però, Muhammad 'Ali expulsà del poder els mamelucs i començà a posar les bases del modern estat egipci. El 1830, les tropes franceses, pretextant la repressió de la pirateria barbaresca, iniciaren la conquesta d' Algèria i convertien Tunis en un protectorat francès. Itàlia conquerí Trípoli en guerra contra Turquia. El mateix Egipte caigué en un estat de protectorat britànic, de fet ( 1882). Les tropes britàniques i egípcies, comandades per lord Kitchener, convertiren l'imperi de Muhammad 'Ali en condomini angloegipci (1898). El Marroc, finalment, acabà formalitzant ( 1912) el seu estatus de protectorat, dividit entre Espanya i França, amb la creació, a més, del territori internacional de Tànger.

Al principi del s. XIX, i aprofitant l'obra dels colonitzadors europeus, catòlics i protestants hi iniciaren una obra missionera àmplia. Després de la Primera Guerra Mundial, la Societat de Nacions creà els mandats, territoris de les potències vençudes confiats a un estat amb l'encàrrec d'administrar-los. L'única variació territorial important fins a la Segona Guerra mundial fou la conquesta italiana d'Abissínia (1935-36). En el període següent a la Primera Guerra mundial, el desenvolupament general de l'economia mundial feu sorgir un nou interès envers Àfrica com a font de matèries primeres i el creixement del cos de funcionaris nadius, i cal remarcar l'existència d'una classe militar africana al servei dels colonitzadors que, més tard, havia de pesar decisivament en el futur dels països ja independitzats.

L'any 1975, les Comores (amb excepció de l'illa de la Mayotte) assoliren la independència de França i, el 1977, l'antic Territori Francès dels àfars i dels isses esdevenia l'estat de Djibouti. El Regne Unit, des del 1945, inicià el camí cap a l'autogovern de les seves colònies tropicals, però des de mitjan anys cinquanta el nacionalisme accelerà el camí cap a la independència.

Posteriorment, mitjançant la Commonwealth, aquests territoris han mantingut lligams econòmics i culturals amb l'antiga metròpoli. El 1965, la minoria blanca de Rhodèsia, amb el suport de Sud-àfrica, proclamà unilateralment la independència enfront dels britànics i de les Nacions Unides. Els moviments guerrillers adquiriren una creixent importància fins que, el 1980, assoliren l'hegemonia. Bèlgica seguí el 1960 l'exemple francobritànic i concedí la independència al Congo (amb el nom de ), però en unes condicions d'anarquia i de disgregació tan grans que motivaren la intervenció de l'ONU. Espanya aprovà un estatut d'autonomia per als seus territoris al golf de Guinea, i acabà concedint-los la independència (1968). El 1974, amb la caiguda de la dictadura portuguesa, Angola i Moçambic assoliren la independència.

Per tal de consolidar-se políticament i econòmica, els estats africans crearen, el 1963, l'Organització de la Unitat Africana ( OUA). Però, al mateix temps, els estats assumiren plenament el traçat artificial de les fronteres colonials. En general, la independència política no en resolgué el subdesenvolupament econòmic. La confrontació entre els EUA i l' URSS, des de la Segona Guerra mundial fins al 1991, en què s'esfondrà la segona d'aquestes potències, comportà la disputa pel territori africà en zones d'influència, disputa en la qual ambdós blocs se serviren de conflictes pròpiament africans.

Des de la independència (1960), el Txad ha conegut un enfrontament continu entre el nord, islàmic, i el sud, més o menys cristianitzat, al qual ni la vella potència colonial, França, ni un veí, militarment poderós, Líbia, han estat aliens. Quant a Namíbia, antiga colònia de l'Àfrica del Sud-oest, el 1968 prengué el nom actual per decisió de les Nacions Unides, alhora que es declarava il·legal l'actuació al territori de la potència mandatària i tutelar, Sud-àfrica. Lluny d'això, aquest país s'annexionà Namíbia i hi estengué les característiques polítiques del seu règim de segregació racial ( apartheid). Contra aquest fet, s'aixecà l'independentisme namibià, organitzat des del 1958 en el SWAPO (South West African People's Organization), que el 1990 aconseguí la independència plena, canvi que no hauria estat possible sense l'abolició de l' apartheid a la mateixa Sud-àfrica només un any després. Al corn d'Àfrica, les indefinicions frontereres serviren de base a l'inici de conflictes que reforçaren la posició estratègica de les grans potències.

El destronament de l'emperador d'Etiòpia, Haile Selassie, el 1974, i la progressiva configuració d'un règim militar de caràcter prosoviètic comportaren, el 1977, un nou rumb a les tensions a la zona. En primer lloc, el territori de l' Ogaden fou motiu de disputes amb Somàlia. A Eritrea, la retirada, el 1990, del suport soviètic al règim etiòpic, possibilità l'accés a la independència per part del moviment secessionista ( 1993). Una altra zona de conflicte, seqüela del colonialisme, és el Sàhara occidental, cobejat des del 1975, any de l'abandó del territori per part d'Espanya, pel Marroc, pretensió a la qual s'oposa el moviment guerriller del Front Polissari. Altres conflictes d'importància han estat els enfrontaments interètnics crònics, que el 1994 assoliren un dels punts més dramàtics a Ruanda, i també el fort creixement del fonamentalisme islàmic, especialment al Magrib.

Els cims principals en són el Kilimanjaro i el mont Kenya, tots dos a l'Àfrica oriental i amb més de 5.000 metres d'altitud. El volcà Kibo, al massís del Kilimanjaro, és el punt més alt del continent africà. Hi destaquen els deserts del Sàhara, al nord, i del Kalahari, al sud. Els rius més importants són el Nil, el Congo, el Níger i el Zambezi. Pel que fa als llacs, cal esmentar el Victòria, el Malawi i el Tanganyika.

Es pot dividir Àfrica en diverses regions naturals, amb relació amb les cultures que s'hi desenvolupen i el relleu que les marca. La zona del nord o Magrib està separada de la resta pel desert del Sàhara, que forma una àrea a part. Aquest desert limita a l'est amb la banya d'Àfrica, una península volcànica banyada per dos mars. Al sud, hi ha el Sahel africà, una àmplia franja de sabana que divideix el continent entre països del nord i del centre i sud.

La següent zona destacable és la regió tropical, amb altes temperatures i abundant vegetació, que ocupa el centre del continent i és bressol de nombroses comunitats indígenes. Àfrica austral és una regió que comprèn els estats del sud, amb lligams mutus culturals i comercials i una forta urbanització. Per últim, Madagascar, com a gran illa, se sol considerar una regió natural independent.

Les illes d'Àfrica són petites, excepció feta de Madagascar, que amb 595.230 km² és la quarta més gran de la Terra (després de Grenlàndia, Nova Guinea i Borneo). Està situada al sud-est de la costa del continent, del qual la separa el canal de Moçambic (de 400 km al punt més estret). Per la seva estructura, flora i fauna, representa un nexe d'unió entre l'Àfrica i el sud de l'Àsia. A l'est de Madagascar, hi ha les illes de Maurici i la Reunió. Socotra rau a l'est-nord-est del cap Guardafui. Al nord-oest del continent, hi ha els arxipèlags de Cap Verd i les Canàries, d'origen volcànic (igual que altres petites illes del golf de Guinea).

El poblament africà és molt desigual per les condicions sovint inhòspites del medi físic. Les densitats més altes s'assoleixen a la vall i al delta del Nil (més de 600 h/km²), però les normals oscil·len entre menys de 50 i 100 h/km². En general, la població s'acumula en illots que esgoten ràpidament els recursos i provoquen l'èxode de la població excedent (mines de Sud-àfrica, plantacions cotoneres d' Uganda, ciutats portuàries, etc., i a la franja mediterrània, cap a l'Europa industrial).

Amb un 20% de la terra emergida del planeta, el 1991 Àfrica només tenia el 12,46% de la població mundial i una densitat de 22 h/km, superior a la d'Amèrica i Oceania.

La taxa anual de creixement de població (2,9% el 1975-80, 3,0% el 1980-90) és la més elevada de tots els continents i és conseqüència de l'elevada taxa de natalitat (44‰ el 1986-90); l'elevada taxa de mortalitat infantil redueix considerablement l'esperança de vida (53 anys). Pel que fa a les ètnies, tot i que a l'Àfrica les poblacions s'han barrejat considerablement, es poden reconèixer alguns grups diferenciats: un grup d'euròpids (ètnia mediterrànida), al nord i al Sàhara, un grup reduït mongòlid a Madagascar (merina), i un grup nombrós d'ètnies nègrides (ètnies sudànida, bantúida, nilòtida, paleonègrida, etiòpida i pígmida) al sud del Sàhara, llevat de l'extrem meridional, on hi ha una reduïda implantació d'euròpids, i del desert de Kalahari, habitat per l'ètnia khoisànida.

El continent africà, sobretot al sud del Sàhara, presenta una gran diversitat lingüística. Hom estima el nombre de llengües africanes al voltant del miler, la majoria de les quals tenen menys de 100.000 parlants. J. H. Greenberg en proposà (1963) una classificació global en quatre famílies: afroasiàtic, niloticosaharià, nigerokor-dofanià i khoisan. La família afroasiàtica inclou el semític i part de les llengües classificades com a camites, repartides en les branques següents: semítica, amaziga, egípcia, cuixítica, omòtica i txadiana. Els criteris per a l'agrupació d'aquestes famílies es basen en trets fonètics, fonològics i morfològics.

En la majoria d'estats africans, la llengua oficial és la forana introduïda pels colonitzadors. En són excepció, a banda dels d'influència àrab: Etiòpia (amhàric), Somàlia (somali) i Tanzània (swahili); a aquests, es poden afegir Botswana (tswana), Burundi (rundi), Lesotho (sotho), Malawi (chewa) i Ruanda (ruanda), estats en els quals, tanmateix, en els mitjans oficials és molt més emprada la llengua importada.

Les linguae francae hi han adquirit gran importància (swahili, haussa, manding). La religió que tradicionalment tenia més adherents a l'Àfrica era l'animisme; el 1900, un 32% de la població era adepta a l'islamisme, un 9% al cristianisme i un 58% a les religions animistes. El 1995, aquesta relació s'havia capgirat notablement i, així, un 45% era adepte al cristianisme, un 41% a l'islamisme un 12% a les religions tribals.

Les fronteres dels estats africans són, en gran part, un producte de la colonització i això explica que no tinguin en compte la realitat dels diferents grups humans. De la mateixa manera, les agrupacions dels estats en regions tampoc no respon a cap realitat històrica, sinó a raons pràctiques. Habitualment, es diferencien les següents subdivisions o regions d'Àfrica:

Àfrica del Nord: limitada al sud pel Sàhara i habitada per una població àrab i amaziga, entre la qual predomina l'islam.

Àfrica subsahariana o Àfrica negra: amb una població predominantment d'ètnia negra, entre la qual predomina l'animisme i el cristianisme. S'acostuma a subdividir en quatre zones:

Llista d'estats i territoris

Independentisme postcolonial

El continent, que va veure néixer pràcticament tots els estats que el conformen entre les dècades de 1950 i 1970, només ha assistit a tres independències postcolonials: la de Namíbia el 1990 (de Sud-àfrica), la d'Eritrea el 1993 (d'Etiòpia) i la del Sudan del Sud el 2011 (del Sudan). L'excolònia britànica de Somalilàndia és segurament el més consolidat d'entre els intents actuals d'aconseguir una independència a Àfrica, i alhora exemplifica la dificultat de veure-la reconeguda, fins i tot quan es materialitza sobre el terreny.

Com a mínim, una desena de països compten amb moviments secessionistes d'una certa importància: Camerun del Sud, Sàhara Occidental, Barotselàndia, Biafra, Cabinda, Cabília, Casamance, Ogaden, Oròmia i Azawad.

Per la seva condició d'antigues colònies, molts estats africans mantenen estretes relacions econòmiques amb la Unió Europea.

Hi ha una organització supranacional anomenada Unió Africana, de què formen part tots els estats del continent excepte el Marroc, incloent-hi la República Àrab Sahrauí Democràtica. La major part dels estats africans estan subdesenvolupats o en vies de desenvolupament.

Més del 50% de la població o 350 milions de persones viuen amb menys d'un dòlar cada dia. Àfrica encara paga prop de $ 20.000 milions de dòlars en pagaments de deute cada any, malgrat les condonacions de deute dels anys 1990.

Durant el règim colonial, els europeus van explotar els productes més fàcils i més profitosos d'extreure, com l' or, l' ivori, fustes i fibres tèxtils. Després de l'emancipació de les colònies, el més cobejat va passar a ser el petroli, els diamants i la mineria en general, però aquests productes es troben en pocs països. La manca de bona tecnologia i de mitjans de comunicació eficients dificulten l'explotació de les matèries primeres.

L'ajuda exterior arriba als cinquanta milions de dòlars cada any, i en els últims 60 anys aquesta ajuda ha estat d'almenys mil milions. Tanmateix, això ha empobrit més els estats, n'ha alentit el creixement, els ha endeutat més, els ha fet més propensos a la inflació i vulnerables als vaivens de les divises, ha reduït l'atractiu per a la inversió i hi ha augmentat el risc de conflictes civils. L'ajuda exterior es transforma en deute, que es paga a costa de l'educació i els serveis mèdics africans. Quan s'acaba de pagar un deute, els països tornen a demanar més ajuda. Per tal de pal·liar aquest cercle viciós, la tendència actual consisteix a condonar el deute extern als estats que demostren un compromís amb el sistema democràtic i amb el desenvolupament.

En alguns països, l'ajuda ha servit per a resoldre problemes com les epidèmies que delmen la salut i la vida de la població activa ( sida, malària), la manca d'infraestructures bàsiques, el rendiment agrícola, l'analfabetisme i la manca d'educació primària universal. Hi ha exemples d'estats, com Ghana, que demostren emprar correctament l'ajuda.

El flux de capital ajuda que els governs ineficients continuïn en el poder, ja que el president no ha de fer res perquè l'ajuda continua arribant-hi, sempre que pagui a l'exèrcit. No ha d'apujar els impostos, ni preocupar-se del descontentament de la ciutadania ni de la seva representació. Els xocs civils sovint són motivats pel coneixement que, en prendre el poder, el guanyador obté d'un accés virtualment complet al paquet d'ajuda.

L'ajuda fa que la burocràcia es torni clientelista i emboliqui els ciutadans amb tràmits innecessaris. Al Camerun, es tarda 426 dies a fer un procediment comercial i 119 dies a Angola.

L'ajuda alimentària que compra menjar conreat als Estats Units provoca la fallida als agricultors locals. S'ha fet poc per ajudar els agricultors i es gasten milions de dòlars en el programa.

La gran quantitat de diners crea la "malaltia holandesa": els grans fluxos de diners fan que la moneda local s'enforteixi incrementant a més els preus interns. Això crea més inflació, de manera que els països han d'emetre bons. Uganda va ser obligada a emetre'ls el 2005, pagant interessos de $ 110 milions de dòlars anuals.

La Xina està present en estats amb grans recursos, com petroli, a Angola, que és el seu principal proveïdor, i en altres països com són Guinea Equatorial, Nigèria, Txad, el Sudan, Gabon, Zàmbia i República Democràtica del Congo, aquests dos últims, productors de minerals.

Davidson, Basil. The African past; chronicles from antiquity to modern times. Harmondsworth: Penguin, 1966. .

# data[].attributes.attachment_link.title
Àfrica - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
L' Àfrica és un dels cinc continents, el tercer més gran del món. Està situat entre els 17°30´ W, on es troba el cap Verd ( Senegal); els 51°25´ E, on hi ha el cap Hafun ( Somàlia); els 37°20´ N, al cap Blanc (Tunísia); i els 34°50´ S, on hi ha el cap Agulhas ( Sud-àfrica).

# data[].attributes.headline
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.subject
5.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL)

# data[].attributes.body
Accidents geogràfics més destacats del món
Grup 4 Europa
Llegeix la següent informació, subratlla allò més destacat i contesta a les qüestions formulades sobre el continent que t'ha tocat.

1.- Què és un accident geogràfic?

2.- Podem torbar diferents accidents geogràfics. Accidents orogràfics com muntanyes o serres, accidents hidrogràfics com mars i oceans, accidents marítimo-terrestres com illes, penínsules i golfs, accidents fluvials com rius o deltes i accidents lacustres com  llacs.

Sabent tot això, localitza els accidents geogràfics més destacats de cada tipus que apareixen al text i completa la graella.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Europa (del nom de la princesa fenícia que, d'acord amb la mitologia grega, va ser segrestada per Zeus) és un dels continents de la Terra. Comprèn els territoris del supercontinent eurasiàtic que s'estenen a l'oest de la serralada dels Urals (que la separa d' Àsia) fins a l' oceà Atlàntic, i al nord de les muntanyes més meridionals del Caucas, la mar Negra, el Bòsfor, la mar de Màrmara, l'estret dels Dardanels i l' Egea, més enllà de les quals es troba el continent asiàtic, mentre que la Mar Mediterrània i l' estret de Gibraltar el separa d' Àfrica. També inclou les illes més properes (entre les quals destaquen les illes Fèroe, la Gran Bretanya i Irlanda a l'Atlàntic, i Sicília, Sardenya, Còrsega, Creta i les Balears a la Mediterrània) i Islàndia.

Segons l'historiador anglès Eric Hobsbawm, l'extrem occidental del gran continent eurasiàtic s'ha classificat com a continent, en part, per mitigar l'estereotip que Rússia era Àsia i, per tant, endarrerida, calia remarcar la pertinença de Rússia a Europa. Al segle XVIII, un historiador i geògraf rus, V. N. Tatísxev, dibuixà la línia de separació entre Europa i Àsia: dels Urals fins a la Mar Càspia i el Caucas. Els continents poden ser a la vegada tant entitats geogràfiques com construccions històriques.

Europa és el segon continent més petit del món en àrea de superfície, amb uns 10.180.000 quilòmetres quadrats, o un 2% de la superfície de la Terra i aproximadament un 6,8% de la seva àrea terrestre. Dels aproximadament cinquanta estats d'Europa, Rússia és el més gran tant en àrea com en població, mentre que la Ciutat del Vaticà és el més petit. Andreas Kaplan descriu Europa com una màxima diversitat cultural en una superfície geogràfica mínima. Europa és el quart continent més poblat després d' Àsia, Amèrica i Àfrica, amb una població de 890 milions de persones, o un 11% de la població del món. Tanmateix, segons les estimacions mitjanes de les Nacions Unides, la proporció d'Europa podria caure a un 7% per l'any 2050.

Europa, com a unitat històrica, es va gestar a l'edat mitjana. Després de la Segona Guerra Mundial, Marc Bloch i Lucien Febvre, historiadors francesos i dirigents principals de l'escola dels Annales, foren dos dels principals defensors. Tot i que en aquell moment, quasi ningú n'era conscient, inclús en l'actualitat, no tothom veu clara aquesta "unitat". Entre els segles IV i XV, però, les transformacions de tota classe, les migracions i els nous poders, van fer transformar el món antic mediterrani en una cultura comuna basada en la religió i l'origen llatí de la llengua, i es van posar els fonaments d'aquesta nova Europa amb la interacció de les diferents societats de l'occident en els àmbits econòmic, cultural i polític. Curiosament la influència sempre es van produir d'orient a occident, és el que s'ha anomenat translatio imperii i translatio estudii, dels quals ja en parlava l'escriptor Chrétien de Troyes (c.1135-c.1190) en el pròleg del seu romanç Cligés.

També va sorgir el problema principal de com aconseguir aquesta unitat tenint en compte la gran diversitat. Lucien Febvre, a la fi de la Segona Guerra Mundial, feia aquesta reflexió sobre Europa:

"

No llamo Europa a una división geográfica del globo. [,..] A ningún etnólogo se le ha ocurrido nunca hablar de una raza europea, ni substituir la más prodigiosa diversidad étnica por una unidad imaginaria. [...] Debemos preguntarnos si está destinada a hacerse realidad o condenada a seguir siendo un sueño. [...] Llamo Europa, sencillamente, a una unidad histórica. [...] creación de la edad media; una unidad histórica que, como todas las demás unidades históricas, se ha formado juntando diversidades

"

- Lucien Febvre, 2001

Al segle XI, l'església va jugar un paper fonamental en el procés de creació d'aquesta Europa incipient. Tres fets van contribuir a la unificació d'aquest territori: la reforma gregoriana que pretén unificar el culte en l'església, el desenvolupament de l'orde de Cluny, amb l'expansió de més de 2.000 monestirs benedictins federats per tot occident i les conseqüències de l'acció de les Croades. Aquesta últim fet fou de gran importància en l'expansió de la cristiandat però al mateix temps intervingué en la delimitació de les fronteres cristines, allà on no havia cristiandat no era Europa. La seva acció no només va incidir a les terres d'orient, sinó que també van actuar al sud de França contra el càtars i a la Península ibèrica musulmana.

Un dia, mentre collia flors, Zeus veié Europa i se n'enamorà perdudament. Aleshores el déu es transformà en un brau blanc i s'hi acostà. La princesa encuriosida per aquell magnífic brau de pell extraordinàriament blanca s'atansà per acariciar-lo. Aleshores el brau la féu muntar al seu damunt i fugí al mar. Finalment la retornà a la platja però en compte de les costes fenícies, Zeus se l'havia endut a Creta. Un cop allà el déu li revelà la seva identitat i feren l'amor. De la seva unió nasqueren Minos, Radamant i Sarpedó. Zeus la cedí a Asteri, rei de Creta, amb qui ella es casà i per la qual cosa obtingué la sobirania sobre l'illa. Va gaudir dels honors de deessa amb el nom de Hellotis o Hellotia.

El rapte d'Europa i la fugida cap a Creta inspirà el nom del continent europeu. En totes les llengües romàniques, en les llengües germàniques, hongarès, i en les eslaves que utilitzen l' alfabet llatí el continent s'anomena Europa, o un mot molt semblant, a causa de petites diferències en l'ortografia. Aquest també és el nom en llatí i en grec.

En les obres d' Homer, Ευρώπη és una reina mitològica de Creta i no una definició geogràfica. Més tard, la paraula va passar a significar Grècia continental i des de l'any 500 aC el seu significat conté tota la terra al nord de la Mediterrània.

Etimologia

L'anàlisi més estesa d'aquesta paraula ho considera com una composició de les paraules gregues eurys ("ample") i ops ("rostre"), però es tracta sens dubte d'una etimologia incerta. Altres lingüistes pensen que ve de la paraula semítica Èreb, que era la personificació de la foscor i les ombres (occident). Des d'una perspectiva asiàtica o mitjà-oriental, el sol es pon efectivament a Europa, la terra a l'oest.

L' home de Neandertal és considerada l'única espècie humana autòctona d'Europa. Aquesta espècie es trobava ja a Europa quan va arribar l' Home de Cromanyó (Homo sapiens), espècie a què pertany tota la humanitat actual. Aquestes dues espècies humanes van conviure durant força temps fins a l'extinció de l'home de Neandertal, probablement a causa de la competència amb l'home de Cro-Magnon, si bé encara hi ha nombrosos interrogants sobre l'home de Neandertal i la seva extinció. D'altra banda, si durant un temps semblava provat que no havia existit encreuament reproductiu entre ambdues espècies, en l'actualitat una part dels científics considera com a molt probable aquesta hibridació, sempre amb un component majoritari de l'Homo sapiens.

L'antiguitat clàssica està dominada per l'influx de la civilització grecollatina, i de l'Imperi Romà sobre la resta d'Europa. La decadència de l' Imperi Romà, l'aparició del cristianisme, i l'arribada de nous grups ètnics, va portar a la fragmentació política d'Europa. Després de la caiguda de l' Imperi Romà, Europa va començar un llarg període de canvis començant en allò que historiadors i pensadors renaixentistes van anomenar l' Edat fosca. Algunes comunitats monàstiques aïllades així com l' Àndalus van conservar i compilar els manuscrits i el coneixement de l'antiguitat. En aquest període, la part occidental de l'Imperi Romà va "renéixer", com el Sacre Imperi Romà, després conegut com el Sacre Imperi Romanogermànic. L' Imperi Romà d'Orient no va decaure. El 1453, l' Imperi Otomà va conquerir la capital romana d'Orient, Constantinoble, i l'Imperi Romà d'Orient va deixar d'existir, llevat del petit estat de Trebisonda, que cauria el 1461.

Amb el Renaixement va començar un període de descobriments, exploració i l'augment del coneixement científic. En el , Portugal va obrir l' era dels descobriments seguit d' Espanya. Poc després se'ls van unir França, els Països Baixos, i Anglaterra, creant grans imperis colonials amb territoris a l' Àfrica, Amèrica i Àsia.

Després de l'era dels descobriments, els ideals democràtics van néixer a Europa, en especial a França on es desenvoluparia una revolució transcendental que propagaria els ideals revolucionaris a tot arreu del continent. El naixement de la democràcia també va causar una major tensió dins Europa a més de la tensió ja existent causada per la competència del Nou Món. Un dels conflictes més famosos de l'època van ser les conquestes de Napoleó Bonaparte, formant un imperi que poc després es col·lapsaria. Encara que després d'aquests conflictes Europa s'estabilitzaria, els fonaments antics ja començaven a esfondrar-se.

La Revolució industrial va començar al Regne Unit les últimes dècades del segle xviii , amb un abandó gradual de l' agricultura cap a la indústria, amb un increment en la prosperitat general, així com en la població. Molts dels estats de l'Europa actual es van formar després de la Primera Guerra Mundial. Des de la fi de la Segona Guerra Mundial fins a la fi de la Guerra Freda Europa va estar dividida en dos blocs econòmics: les nacions comunistes de l'Europa oriental i els països capitalistes del nord, sud i occident d'Europa. El bloc oriental es va desintegrar després de la caiguda del mur de Berlín.

La integració europea ha estat un tema en les relacions europees des de la fi de la Segona Guerra Mundial, i s'ha accelerat des de la fi de la Guerra Freda. La Unió Europea, successora de la Comunitat Europea, s'ha expandit dels sis membres originals a 28 en l'actualitat. La possible admissió de Turquia encara és controvertible, ja que seria el primer país transcontinental amb una població predominantment musulmana. Xipre n'és membre, la qual cosa ha complicat les negociacions. La Unió Europea es va desenvolupar a partir d'una organització de comerç preferencial fins a convertir-se gairebé en una confederació en molts aspectes.

Europa està situada dins d'una zona temperada, entre els paral·lels 36 ° i 70 ° latitud nord. Es tracta d'un continent amb un gran component marí. De fet, cap altre continent no té tants quilòmetres de costes en proporció a la seva massa terrestre. Europa és el segon continent més petit del món, després d' Oceania; té una extensió de 10.359.358 km², el que representa el 7% de les terres emergides. En l'actualitat està compost per 49 països, incloent-hi Rússia i Turquia, encara que la major part dels seus territoris siguen asiàtics. La seva distància màxima de Nord a Sud és de 4.300 km i d'Est a Oest de 5.600 km. Se situa en l' Hemisferi Nord. Està unit a Àsia, configurant una enorme península dins del que es denomina Euràsia, i deu les seues característiques d'individualitat, a més des d'elements físics a trets d'ordre històric i humà.

El continent es caracteritza també per posseir una gran part de terrenys massissos però als quals es contraposa una part molt més articulada, composta per illes i penínsules. Les illes representen el 8% i les penínsules el 27% d'Europa. El contorn d'aquestes illes i penínsules és molt divers i accidentat per la gran extensió de les seues costes.

Europa té un clima mitjà temperat, moderat per la influència del Corrent del Golf. Presenta tres grans zones climàtiques: el clima continental a l'interior, el clima atlàntic i el clima mediterrani, amb quatre estacions de l'any diferenciades (més al nord que al sud del continent). Les precipitacions prenen forma de neu a l'hivern en cotes de muntanya relativament baixes i la temporada de pluges pot abastar diversos mesos, sense que arribin a grans quantitats de litres per metre quadrat per norma general. El relleu fa que es produeixin variacions climàtiques importants en un mateix dia a diversos països d'Europa.

El continent es pot dividir en quatre regions: Europa de l'Est, Europa del Nord, Europa del Sud i Europa Occidental.

El Clima d'Europa és suau comparat amb altres zones del món a la mateixa latitud per la gran influència del corrent del Golf. Aquest corrent fa que Europa sigui més càlida i humida del que correspondria a la seva situació geogràfica. Les parts occidentals dels continents de la terra també són més càlides que les parts orientals.

Sobre el total anual, la pluviometria al llarg d'Europa és afavorida dins dels Alps i d' Eslovènia cap al sud en direcció a la costa occidental de Grècia. Hi ha un altre màxim de precipitació a l'oest de Geòrgia (Caucas), nord-oest de la península Ibèrica, oest de Gran Bretanya i oest de Noruega. Els vents de l'oest que predominen a Europa, en passar per grans masses d'aigua, originen aquests màxims pluviomètrics en arribar a les zones costaneres. Als Alps la major part de la precipitació cau entre març i novembre. A les zones de clima Mediterrani d'Europa l'estació més plujosa va, generalment, d'octubre a març. La pluja àcida afecta sobretot de Polònia a Escandinàvia.

Les temperatures hivernals generalment davallen de nord cap a sud i de les zones litorals cap a l'interior on es deixa sentir la continentalitat. Almería, Alacant i Málaga són les ciutats europees (de més de 100.000 habitants) amb un hivern més càlid. Sevilla és la ciutat europea amb els estius més càlids (temperatura mitjana de les màximes del mes de juliol de 35,3 °C).

La zona de vegetació més gran d'Europa, que divideix la meitat del continent des de l' Atlàntic fins als Urals, és un cinturó d'arbres de fulla caduca i coníferes: roures, arç, oms barrejats amb pins i avets.

Les regions àrtiques de l'Europa septentrional i els vessants superiors de les seves muntanyes més altres es caracteritzen per una vegetació de tundra, constituïda fonamentalment per líquens, arbusts i flors salvatges.

Les temperatures de l'interior de l'Europa septentrional, més suaus però encara fredes, creen un ambient favorable per al desenvolupament de coníferes com el pi, encara que també hi ha bedolls i àlbers.

La major part de la gran plana europea està coberta de prats.

Ucraïna es caracteritza per l' estepa, una regió plana i seca amb herbes curtes.

Aquest apartat recull tots els estats europeus reconeguts actualment per l' ONU. No s'hi han llistat entitats subestatals, ni territoris no reconeguts oficialment, encara que hi hagi algun conflicte de tipus nacional. Molts d'aquests estats formen part de la Unió Europea, una entitat supraestatal que promou el lliure intercanvi de persones i mercaderies entre els països membres, i un procés de convergència social i econòmica.

¹ Xipre i Armènia estan situats geogràficament a Àsia, però es consideren part d'Europa per raons històriques i culturals.

² Geòrgia i L'Azerbaidjan tenen part del seu territori dins Europa, seguint les definicions que consideren com a frontera la principal divisòria d'aigües del Caucas.

³ Només els territoris situats a l'oest dels Urals són considerats part d'Europa.

⁴ La Turquia europea inclou els territoris a l'oest i nord de l'estret del Bòsfor

Finalment, cal assenyalar que l'estat asiàtic del Kazakhstan té una petita part del seu territori a l'oest del riu Ural, raó per la qual es troba dins del continent europeu.

Aquesta secció parla de la Unió Europea. Tanmateix, quan diem europeu, cal no confondre Europa (el continent) amb l'entitat geopolítica de la Unió Europea. Cal tenir en compte que estats com Moldàvia, Ucraïna, Bielorússia, una part de Rússia i de Geòrgia cauen plenament dins d'Europa, tot i no ser membres de la Unió Europea, igual que Noruega, Andorra i d'altres estats.

El motiu original per la fundació del que més tard seria la Unió Europea, va ser el desig de reconstruir Europa després dels tràgics esdeveniments de la Segona Guerra Mundial, i prevenir que Europa caigués víctima de la plaga de la guerra.

Per aconseguir aquest objectiu, la Unió Europea intenta crear una infraestructura que travessa les fronteres dels estats. Els estàndards harmonitzats creen un mercat més gran i més eficient, perquè els estats membres poden crear una única unió duanera sense pèrdua de salut (econòmica) o seguretat. Per exemple, els estats on la gent no pot posar-se mai d'acord a l'hora de menjar poden no obstant arribar a acords sobre els estàndards d'etiquetatge i higiene.

El poder de la Unió Europea va més enllà de les seves fronteres, ja que, per vendre-hi, és útil seguir els seus estàndards (CE, conformité europeéne). Una vegada les fàbriques, grangers i mercaders d'un país no membre compleixen la normativa, la gran part dels costos associats a l'entrada a la UE es veuen reduïts al mínim. Quan s'harmonitzen les lleis per convertir-se en un membre de ple dret es crea més benestar (en eliminar els costos duaners), invertint només mínimament en el canvi de les lleis.

En l'actualitat, la Unió Europea és un conjunt de 28 estats (gener de 2014), que mantenen entre si especials relacions econòmiques i polítiques de cooperació i integració.

Les especials relacions econòmiques es fonamenten en la llibertat de trànsit de mercaderies, treballadors i capitals, així com en l'establiment d'una moneda única, l' euro (€) per tots els estats membres (la denominada Eurozona).

Les especials relacions polítiques es tradueixen en l'establiment d'un mateix Ordenament Jurídic, superior a les legislacions nacionals, i en l'existència i funcionament dels seus propis organismes polítics i institucions, superiors als dels Estats membres.

Tal com el canviant nom de la Unió Europea (de Comunitat Econòmica Europea a Comunitat Europea i finalment Unió Europea) suggereix, ha evolucionat amb el temps d'una unió primordialment econòmica fins a una unió cada cop més política. Aquesta tendència és visible principalment en el cada cop més gran nombre d'àrees de polítiques que recauen dins la UE: el poder polític s'ha dirigit en nombrosos camps dels estats membre cap a la UE. Aquesta visió de centralització cada cop més forta es contraresta amb dos fets. En primer lloc, alguns estats membres tenen una tradició domèstica de governs regionals forts. Això ha derivat cap a un enfocament més important de la política regional i les regions europees. Es va crear un comitè de les regions com a part del tractat de Maastricht.

A més a més, les polítiques que recauen en la UE cobreixen diferents formes de cooperació:

Procés de decisió autònom: Els estats membres han concedit a la comissió europea poder per prendre decisions en algunes àrees com a defensa de la competència, control a les ajudes estatals i liberalització.

Harmonització: Les lleis dels estats membres s'harmonitzen a través del procés legislatiu comunitari, que involucra la comissió europea, el parlament europeu i el consell de ministres. La conseqüència és que la llei comunitària està cada cop més present dins dels sistemes legals dels estats membre.

Cooperació: Els estats membres, que es reuneixen en el consell de ministres es posen d'acord a cooperar i coordinar les seves polítiques interiors.

La tensió entre la UE i els estats membre sobre les competències que els corresponen és una constant en el desenvolupament de la UE. Els instruments jurídics de la Unió Europea són:

Reglament. És d'abast general, obligatori i directament aplicable.

Directiva. Obliga als estats quant al resultat, però la forma i els mitjans són escollits pels estats membres.

Decisió. És d'obligat compliment per l'estat destinatari.

Recomanació i dictamen. No són vinculants.

Tots els estats membre han d'adaptar la seva legislació per acostar-la amb la del marc legal comú europeu, conegut com a Acquis Communautaire.

Hi ha dos candidats oficials a integrar-s'hi: Macedònia del Nord i Turquia. Els països balcans occidentals, Albània, Bòsnia i Hercegovina, Montenegro i Sèrbia també són reconeguts oficialment com a candidats potencials. Kosovo també es troba en la llista de la Comissió Europea com a candidat potencial, però la Comissió no el cita com a estat independent, ja que no tots els estats membres el reconeixen com a estat sobirà i independent separat de Sèrbia.

Per a unir-se a la Unió Europea, un estat ha de complir amb els criteris de Copenhaguen, definits en el Consell Europeu de Copenhaguen de 1993. Alguns requeriments són una democràcia estable que respecta els drets humans i l' estat de dret, una economia de mercat en funcionament amb la capacitat de competir dins la Unió Europea, i l'acceptació de les obligacions dels membres, inclosa la llei europea. L'avaluació del compliment dels criteris per un estat candidat és feta pel Consell Europeu. L'estructura legal actual no especifica la manera en què un estat pot sortir de la Unió Europea (tot i que Groenlàndia, territori de Dinamarca, se'n separà el 1985), però el Tractat de Lisboa (2007), encara no aprovat per tots els estats membres, inclou un procediment formal per deixar la Unió.

Quatre estats d' Europa occidental que han optat per no unir-se a la Unió Europa, tanmateix, estan integrats a l'economia de la Unió i compromesos amb les seves regulacions: Islàndia, Liechtenstein i Noruega-que formen un mercat comú amb l' Àrea Econòmica Europea-i Suïssa, que també ha signat tractats bilaterals similars. Els microestats europeus- Andorra, Mònaco, San Marino i la ciutat del Vaticà- han adoptat l'euro i han signat altres acords de cooperació. Els estats d' Europa de l'Est exclosos de la Unió Europea inclouen Moldàvia, Ucraïna i Bielorússia.

La creació de l' euro, moneda única als estats de la Unió Europea, es va convertir en un objectiu oficial el 1969. Tanmateix, no va ser sinó fins a la signatura del Tractat de Maastricht el 1993 que els estats membres van obligar-se a crear una unió monetària, a tot tardar, l' 1 de gener de 1999. Aquest dia, l' euro va ser introduït en quinze dels estats membres de la Unió tot i que els bitllets i monedes no van començar a circular sinó fins a l'1 de gener de 2002, entre, aleshores, els dotze estats que van acceptar-les. El 2015, dinou estats membres pertanyen a la unió monetària. Tots els altres estats membres, llevat del Regne Unit i Dinamarca estan obligats, legalment, a unir-se a la unió monetària tan bon punt compleixin les condicions econòmiques requerides, però pocs estats han fixat dates específiques per a fer-ho.

L'euro, i les polítiques monetàries dels estats que l'han adoptat dins la Unió Europea, són controlades pel Banc Central Europeu. Encara hi ha onze altres monedes en circulació a la Unió Europea. Per altra banda, altres estats no membres utilitzen la moneda oficialment o sense cap acord amb la Unió.

D'aquests 19 membres actuals, el 1998 n'hi havia 11 que complien els criteris de convergència, cosa que va permetre la creació de l'Eurozona amb el llançament oficial de l'euro l' 1 de gener del 1999. Grècia va assolir els criteris de convergència l'any 2000 i fou admesa a l'Eurozona l'1 de gener del 2001. Les monedes i els bitllets d'euro van començar a circular l'1 de gener del 2002. Posteriorment, van adoptar l'euro Eslovènia l'1 de gener del 2007, Malta i Xipre la mateixa data del 2008, Eslovàquia l'1 de gener del 2009, Estònia l'1 de gener del 2011, Letònia l'1 de gener del 2014 i Lituània l'1 de gener del 2015.

El Banc Central Europeu és l'entitat responsable de la política monetària dels 19 estats.

Tenint en compte a tot el continent europeu, i no solament dels estats membres de la Unió Europea, els temes actuals més importants citats pels científics experts en demografia europea són l' emigració de caràcter religiòs, la immigració il·legal, les tensions racials, un decrement marcat de la taxa de natalitat i una població envellida. En alguns estats, com ara la República d'Irlanda i Polònia, l'accés a l' avortament encara és limitat, mentre que s'ha estès per la resta dels estats. Tres estats (els Països Baixos, Bèlgica i Suïssa) han permès l' eutanàsia voluntària per algunes persones amb malalties terminals.

El 2010 la població d'Europa, estimada, era de poc més de 738 milions d'habitants, d'acord amb les Nacions Unides, poc més d'una novena part de la població mundial. Fa un segle, Europa tenia gairebé el 25% de la població mundial. La població d'Europa, encara que ha crescut durant els últims cent anys, ha crescut a taxes molt menors que a la resta del món (en especial a l' Àfrica i l' Àsia). D'acord amb la projecció poblacional de l'ONU, la població d'Europa caurà a 674 milions el 2050 i serà al voltant del 7% de la població mundial.

El major d' haplogrups ADNmt a Europa és d'haplogrups H (45-50%-50) d'haplogrup H (ADNmt) és més comú en algunes parts del sud d'Europa (50-60%-60) que a qualsevol altra part del món.

Les llengües d'Europa són els idiomes parlats diàriament per les diferents comunitats establertes de manera permanent en el continent cultural i geogràfic europeu. L'estudi d'aquestes, el seu desenvolupament històric, els seus condicionants sociolingüístics i altres aspectes constitueixen en si mateix un camp de coneixement anomenat eurolingüística.

La gran majoria de les llengües europees es troben emparentades filogenèticament entre si, formant part de la família de llengües indoeuropees.

El Consell d'Europa, organització internacional que agrupa tots els estats europeus excepte Bielorússia, estimula la promoció de totes les llengües europees amb especial protecció de les llengües minoritàries o regionals, a través del tractat internacional denominat Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries. En aquesta, els estats que l'han ratificat defineixen els idiomes que es comprometen a protegir i en quin grau estan disposats a fer-ho.

La religió a Europa ha tingut una gran influència en l'art, la cultura i la filosofia d'aquest territori. La religió més antiga, entre les practicades actualment, amb més d'un mil·lenni i mig d'història és el Cristianisme. Només tres països a l'Europa del Sud-est tenen majoria musulmana, mentre que dos països més amb majoria musulmana són en part dins el territori europeu tot i que se solen localitzar a Àsia. D'altres religions minoritàries rellevants són el judaisme.

Curtius, E. R.. "Edad Media, Edad Media Latina, Romania". A: Literatura Europea y Edad Media Latina (en castellà). Vol 1:Lengua y estudios literarios, 1999.

Le Goff, Jacques. ¿Nació Europa en la edad media? (en castellà). Barcelona: Crítica, 2003.

Heather, Peter. Emperadores y bárbaros, El primer milenio de la historia de Europa (en castellà). Barcelona: Crítica, 2010.

Febvre, Lucien. "Europa, curso profesado en el Collège de France en 1944-1945". A: A: Europa, génesis de una civilización (en castellà). Barcelona: Crítica, 2001.

# data[].attributes.attachment_link.description
Europa (del nom de la princesa fenícia que, d'acord amb la mitologia grega, va ser segrestada per Zeus) és un dels continents de la Terra.

# data[].attributes.headline
6.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL) GRUP COOPERATIU BASE

# data[].attributes.subject
6.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT - COMPRENSIÓ LECTORA (VAL) GRUP COOPERATIU BASE

# data[].attributes.body
Ara, amb la informació que heu recopilat cada membre del grup, completeu les diferents taules sobre accidents geogràfics del món, ordenant-los segons les seves característiques, del major a menor (del mes ampli al menys, del més extens al menys, del més llarg al menys...).

# data[].attributes.headline
7.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT Localitza i situa accidents geogràfics. (CCSS)

# data[].attributes.subject
7.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT Localitza i situa accidents geogràfics. (CCSS)

# data[].attributes.body
A continuació se’t donen unes coordenades geogràfiques.

Utilitzem la dinàmica 1, 2, 4 per a realitzar la tasca. Els materials dels que disposes són altes bàsics de geografia, planisferi amb latitud i altitud marcades i globus terraqüi. Amb el material que se’t proporciona localitza quin accident geogràfic indiquen dites coordenades.

32º S – 70º W

27º N – 86ª E

30ª N – 31º E

40º N – 10º E

Indica les coordenades del següents accidents:

Riu Amazones

Riu Danubi

Golf de Mèxic

Estret de Bering

Contesteu a aquestes altres qüestions:

1.- Quina és la longitud zero de la que partim?

2.- Quina és la latitud zero?

# data[].attributes.body
EXPRESSIÓ ESCRITA (BLOC 3 VAL. EXPRESSIÓ ESCRITA: ESCRIURE)
Text narratiu. Contes sobre la creació del món a partir de la proposta de Gianni Rodari. El llibre dels perquès.
Donem respostes lògiques i científiques i respostes
imaginatives a les mateixes qüestions.
- per què el mar es blau?
- per què els humans caminem?
- per què hi ha muntanyes?
1r fem esborranys
2n Creem text a partir del nostre esborrany i seguint l'estructura del conte (plantejament, nus i desenllaç).
3r Després de la correcció per part de la mestra, revisió i reescriptura del mateix a paper i format digital.

# data[].attributes.body
A partir del nostre esborrany creem dibuixos que il·lustraran el nostre text.

Encarregat de fotografia:
Iniciem la realització fotogràfica per al mural de final de curs "Com érem i com som".

Fotografia setmanal del grup per veure com hem canviat al llarg del curs escolar

Tots hem d’estar sempre al mateix lloc i intentar sempre fer la mateixa postura i expressió facial, d'això s'encarregarà el resposable fotogràfic, qui ha de tenir anotat la disposció de dita fotografia.

# data[].attributes.headline
10.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT (CCSS) GRUPS INTERACTIUS

# data[].attributes.subject
10.- ACTIVITAT DESENVOLUPAMENT (CCSS) GRUPS INTERACTIUS

# data[].attributes.body
4 grups que rodaran a les següents activitats:

1º mapa de felpa sobre continents i en el que han de situar targetes de relleus, rius, llacs i mars més destacats. I targetes Montessori d’oceans, continents i accidents geogràfics varis amb definició per a jugar tipus trivial.

2º puzles varis sobre geografia física i política del món.

3º Ús de l’aplicació google Earth per observar accidents geogràfics a través de l’aplicació i comparar amb el mapa de les plaques tectòniques per observar elements de relació.

4º Activitat sobre plaques tectòniques i sismes produïts. Stiuació segons localització i anàlisi.

# data[].attributes.body
Expressió escrita. T. Expositiu sobre accidents geogràfics del món. Utilitzem les graelles de l’activitat 6 per a crear el nostre text.  Entre els components del grup cooperatiu decidim com ordenar les idees i que hem de posar. El nostre text ha de contindre segur:
- definició d'accident geogràfic i tipus amb exemples
- quins són els més destacats del món de cada tipus i per què, característiques.

# data[].attributes.body
Exercici avaluable tipus test (20') sobre origen del món, plaques tectòniques i accidents geografics.

Correcció de l'exercici per autoavaluar els nostres coneixements (25').

# data[].attributes.body
1r.- Lectura de textos dels alumnes (narratius i expositius) i selecció d'aquells que aniran al blog de l'aula i al mural del hall.

(tots els alumnes han de tindre presencia).
2n. - Encarregat de fotografia situa a tots els membres del grup com correspon. Realització fotografia setmanal.
3r. - Realització de la silueta dels diferents continents (croquis del món) a través de l’ús de cordill, on penjarem imatges dels grans accidents geogràfics mundials i informació dels mateixos amb les seves coordenades geogràfiques.
Al mateix mural, a la part inferior, situarem els textos dels alumnes amb les seves il·lustracions corresponents.