# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Тендюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Леонід Тендюк word cloud art created by Snizha.9

# data[].attributes.attachment_link.title
Рыба змея МУРЕНА !

# data[].attributes.attachment_link.title
Дивовижна риба мурена - Леонід Тендюк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Дивовижна риба мурена" (автор: Тендюк Леонід Михайлович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Останнє оновлення: 27 серпня 2018
Ця тема народилася доволі випадково. Якось під час туристичних мандрів розговорився з педагогом із Великої Виски Тетяною Бердник.
Згадали відомих краян, котрих несправедливо починають забувати.

- Ось хоча б письменник-мандрівник Леонід Тендюк, - зауважила пані Тетяна. - Це ж наш український Джек Лондон! А що знаємо про нього? Що народився у Володимирівці Кіровоградського району? Багато хто думає, що поховали його у Києві, де мав квартиру, куди щоразу повертався з морів-океанів... Але ж ні. Останній прихисток він знайшов теж у Володимирівці. Поряд з мамою й сестрою, як і заповідав. Там, а також у Пасічному і у Великій Висці досі проживають його родичі й знайомі. Хоч за фахом я математик, але зараз опікуюся шкільним музеєм, тож минулого року з учнями провела цікавий захід, присвячений Леоніду Михайловичу. Тоді до нас навіть приїздили з обласного центру очільник письменницької організації НСПУ Василь Бондар та незабутній Віктор Погрібний. Справа в тому, що після закінчення Володимирської школи, середню освіту майбутній письменник здобував у райцентрі, яким тоді була Велика Виска. Добираючись до школи, бувало, заходив у Матусівку, щоб далі й ти уже з товаришем по-навчанню Віктором Погрібним. До речі, потім обоє навчалися в Київському державному університеті імені Тараса Шевченка.

А й справді, чому б не згадати про Леоніда Тендюка?! Непомітно промайнуть якихось три роки й будемо відзначати 90-річчя від дня народження унікальної постаті в українській літературі: поета, мандрівника, фантаста та автора цікавих морських оповідей. Народившись у працьовитій сім'ї свинарки і конюха, він став одним із улюбленців молоді не лише в Україні, але й далеко за її межами.

"Мати була велика трудівниця, в'язала снопи на молотарці, - згадував письменник-мариніст. - Від неї мені передалася гідність і самоіронія, яка мене рятує, щоб не збожеволіти у цьому божевільному світі".

Він був найстаршим у сім'ї, де згодом виховувалося ще четверо дітей. Його батько підчас війни служив артилеристом і загинув в її останній день, 9 травня 1945 року в чеському місті Брно. До речі, про зустріч Леоніда Михайловича з одним із тих, з ким довелося воювати батькові, розповіла й уже згадувана Тетяна Бердник. Під час тривалих кругосвітніх подорожей на науково-дослідному судні "Витязь", якось познайомився з вождем одного з туземних племен. Почувши від нього німецьке слово, поцікавився, чи не європеєць. Виявилося, що справді, перед ним - німець та ще й учасник Другої світової. І найвражаюче те, що його частина стояла певний час на Балашівці в Кіровограді...

У пісні моєї два крила.

Одне - моря бурхливі, океани.

А друге - степ, земля моя кохана

Та, що мене до моря привела.

У ній наш корінь, і її ми діти,

Проте, щоб в неба сонячне летіти,

Потрібно, як і чайці, два крила!

Леонід Михайлович почав писати вірші ще в рідному краї в шкільні роки. А славив його захоплюючими розповідями про мандри навколо світу: до островів Фіджі, Японії, Нової Гвінеї, Полінезії, В'єтнаму, США, Канади, Індії, Пакистану та Австралії. Доводячи, що наші степовики можуть бути вправними моряками. Зауважимо, що на пам'ятній плиті на його могилі у Володимирівці є перелік усіх країн, де він побував за життя.

- Про Леоніда Тендюка є чимало цікавих матеріалів у Літературно-меморіальному музеї Івана Карпенка-Карого, - розповіла його директор Катерина Лісняк. - Зокрема і про те, що у Володимирівці, Могутньому, Великій Висці, тодішньому Кіровограді письменник проводив зустрічі з юними читачами, переважно у школах, презентуючи нові книги; розповідав учням та вчителям про свої подорожі та незабутні зустрічі.школах, презентуючи нові книги; розповідав учням та вчителям про свої подорожі та незабутні зустрічі.

Можливо, мова заходила й про те, як у кенійському порту Момбаса, Леонід Михайлович ходив у гості до французького винахідника, неперевершеного дослідника Світового океану Жака Іва Кусто.

"Його корабель "Каліпсо" теж стояв у тому порту, - згадував Леонід Тендюк. - Доки лагодили гвинт, Кусто відпочивав в одному з місцевих будиночків. У мене під рукою був томик Екзюпері. Кусто написав на палітурці: "З водою треба бути дуже обережним".

А може розповідав про те, як королева Західного Самоа подарувала нашому землякові намисто з перлин...

Все відходить в небуття,

Все відходить, все відходить.

Тільки вічні, як життя,

Ці степи, і небо, й води.

Важливо, що жителі нашого краю й досі з захопленням читають цікаві книги Леоніда Тендюка. До того ж в обласній бібліотеці імені Дмитра Чижевського є ціла колекція його книг з дарчими написами поету-філософу Володимиру Базилевському, з яким дружив. Як ось наприклад: "Володі Базилевському. Тихий степовий Кіровоград нам дав крила".

Один із польських літературних критиків порівняв нашого Леоніда Тендюка зі своїм земляком Альфредом Шклярським, автором десятитомника подорожньо-пригодницьких творів про Томека. В один ряд він також поставив твори Жуля Верна, Фенімора Купера, Густава Емара, Майна Ріда та Луї Буссенара.

Додамо ще й американця Джека Лондона. Не випадково ж на згаданому надмогильному пам'ятнику Леоніду Тендюку, що у Володимирівці, є така цитата з роману "Мартін Іден":

Ліро, геть!

Завмер мій спів!

Тихо пісня відлунала,

Мов журби легенька хмара

В далині ясній розтала.

Ліро, геть!

Завмер мій спів!

Я колись співав під кленом

У гаю темно-зеленім,

Був хоробрим, щастям снив.

Юність швидко пролетіла,

Сльози відібрали сили,

Мовчки йду я до могили.

Ліро, геть!

Завмер мій спів!

Не варто чекати чергової круглої дати відомого письменника, щоб гідно згадувати й популяризувати його ім'я. Хай співець мандрів стане прапором бодай для тих, хто останнім часом знайшов для себе сенс життя в подорожах, які на щастя стають доступнішими й популярнішими серед українців.
фото автора та Валерія М'ятовича

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Тендюк: поет степу і моря (фото)

# data[].attributes.attachment_link.description
Останнє оновлення: 27 серпня 2018 Ця тема народилася доволі випадково. Якось під час туристичних мандрів розговорився з педагогом із Великої Виски Тетяною Бердник. Згадали відомих краян, котрих несправедливо починають забувати. - Ось хоча б письменник-мандрівник Леонід Тендюк, - зауважила пані Тетяна. - Це ж наш український Джек Лондон!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леонід Тендюк - унікальна постать в українській літературі. Досить сказати, що в морській державі Україна - це мало не єдиний відомий мариніст. Його книжки "Одіссея східних морів", "Люди з планети Океан", "Шукачі тайфунів", "Буревісник" виходить у море", "Атол Туамако", "Під крилом альбатроса", "Експедиція "Гондвана", "Смерть в океані" та інші, написані на основі побаченого й пережитого, стали захопливим чтивом для тисячів юнаків і дівчат, які марять морськими подорожами. У 1992 році Леонід Тендюк став лауреатом головної премії дитячих письменників України - імені Лесі Українки, у 2008 році відзначений премією імені В.Сосюри за поезію.

Ми зустрілися з письменником-моряком у його київській квартирі на вулиці Пушкінській, де він мешкає разом із дружиною Елеонорою Пірадовою, народною артисткою України. Привід був серйозний: 3 березня Леонідові Тендюку виповнюється 80 років.

- Пане Леоніде, дуже мало відомостей про Ваше дитинство. Розкажіть, хоча би, ким були Ваші батьки?
- Мама була свинаркою, а батько - конюхом (дитинство Леоніда Тендюка минало в селі Володимирівка під Кіровоградом. - О.Г.). Загинув 9 травня 1945 року у місті Брно - в останній день війни. Там були якісь недобитки - чи то німці, чи власівці. Батько мав тоді 37 років. Він був гармаш, гармату обслуговував.

- Прикра смерть...А ви пам'ятаєте батька?
- Та трохи пам'ятаю... Щоправда, я його ще й досі трошки недолюблюю. Він мене дуже бив. Брав мою голову між ноги і шмагав. А, може, й треба було, чорт його знає.

- А за що бив?
- Я був дуже неслухняний. Кавуни цупив із баштана. Батько був один час комірником, а ми наштрикували великими гачками кавуни і витягали з комори. При цьому дуже їх псували. Батько мене налушпенить і каже: "Я пожаліюся міліціонеру і тебе заберуть. От штучка!". А я відказую: "Ти сам - велика штучка!". Нас було четверо дітей, я - найстарший.

Якось на хуторі я заліз на дерево, а внизу йшли міліціонери. А я їм згори кричу: "Гей, бандити!" (Сміється).

- То дитинство у Вас було світле чи ні?
- До війни - світле, а потім - ні. Бачив, як власівці зарубали партизана в житі, як повісили нашого дядька.

- На Ваших очах?
- Так. Коли наші наступали, першою увійшла в село розвідка. А якраз Різдво було, всіх вгощали і бідні солдатики перепилися. І повирізали всіх німців. Але сп'яну пропустили контратаку. Як зараз пам'ятаю: сиджу в бабусиній хаті, виглядаю у вікно. А на санках везуть повно трупів німців, а позаду бредуть полонені червоноармійці. І взяли цих півсотні душ до хати тітки Гнатенчихи. Вона була обставлена кіпцями з очерету. Облили гасом і підпалили. І всі згоріли. Тільки один врятувався: під припічок заліз у капусту. А далі за димом перебіг у копанку і там сидів. Кажуть, що після війни приїжджав.

- Про маму ви нічого не сказали...
- Мама померла недавно: прожила 93 роки. А бабуні, яка жила на хуторі "Надія", було 113 років. Ми на її сторіччя приїхали із журналістами. Бабуня Марія пішла в комору, дістала величезний бутель самогонки. Каже: "Зараз будемо їсти та пити". Я відмовляюся, а вона: "А я - вип'ю". І три чарочки по 15 грам випила.

А на вигоні біля хати турнік стояв. Дивлюся, що це там фотокореспондент робить? А він узяв ящики з-під мила і каже: "Бабусю, станьте на них і дотягніться до турніка". Я думаю: "Що за чортівщина?". А потім у всіх газетах пішло фото: сторічна бабуся підтягується на турніку. Він, зараза, вирізав з кадру оті ящики і вийшло, що бабця висить. Що тільки не зроблять задля сенсації!

- А мама чим вам запам'яталася?
- Мама була лагідна, м'яка. Я колись, працюючи в "Молоді України", писав нарис про Героя соціалістичної праці Ганну Ладані із Закарпаття. То вона була геть схожа на маму. Така малюсінька, як горобеня. Мама була гостроязика, розуміла гумор. Уміла тишком, як чорт із мішка, сипонути слівцем. А так мовчала. Мама була велика трудівниця. В'язала снопи на молотарці. Від неї мені передалася лагідність і самоіронія, яка мене рятує, щоби не здуріти у цьому шаленому світі.

- А вчилися добре?
- Препаскудно! По секрету скажу, що ще й досі не знаю таблицю множення. В математиці усе списував. Як я взагалі закінчив школу?.. А от історія, географія, література давалися добре.

- То любили читати в дитинстві?
- Не дуже. Та й не було книжок. Які книжки?! Хіба що "Робінзон Крузо", "Гекльбері Фін", "Швейк". Ми навіть писали на газетах після війни, бо не було паперу.

- А коли визначили для себе, що будете письменником?
- Ой, не знаю... Перечитував нещодавно Мопассана і думаю, що не за ту я справу взявся. Треба було мені щось інше в житті робити. Може, далі моряком бути.

- Але ж Ви самі писали, що моряк тільки до 15 років може плавати, інакше психіка не витримує.
- А для кого потрібна оця моя писанина? Зараз матюки читають, а не літературу...

- Як Ви, степовик, стали мариністом?
- Мені дуже хотілося побачити далекі краї. Одного хлопця з вахти якось запитую: "Чому тебе потягнуло в море?". А той одказує: "Хочу посмотреть тропические острова".

- Як Вас випускали в плавання, якщо Ви не були комуністом?
- Річ у тому, що я в своїй біографії написав, що мій батько мав зв'язок із партизанським загоном. А це правда. Бо командир партизанського загону Маркітан (справжнє прізвище - Довженко) у нас на печі у закутку переховувався. Батько пішов на фронт у сорок першому. А далі повернувся з полону додому, поки його у 1944-му знову не забрали до армії.

Батько переховував цього Маркітана вдома, а далі відвіз на санках у Нерубаївський ліс. Але його синів усе одно схопили німці і стратили.

Ці хлопчики із КДБ зупинилися у моїй автобіографії на фразі "зв'язок із партизанами" і вирішили, що я - людина надійна. Ще, певно, відіграло роль те, що Павло Тичина написав про мене своєму другові, відомому мандрівнику Папаніну, який був тоді начальником експедиційних кораблів в Інституті океанології - і мене взяли на дослідницьке судно "Витязь". А перед цим я вже плавав на "Шокальському" і на риболовецькій шхуні - били моржів і тюленів у Беринговому морі.

- А за що би Ви покритикували свої твори?
- Мабуть, не вистачає якоїсь окриленості, фантазії. Вони дуже заземлені. Я - людина факту. Пишу правду.

- А у Ваші твори не втручалися?
- В одну тільки повість "Останній рейс "Сінтоку-Мару", де йдеться про Курильські острови та Японію, хлопчики із КДБ вносили правки. Може, це пов'язано з тим, що йшлося про прикордонну зону.

- Ви, я знаю, любите гумор...
- Так, люблю жартувати. Якось у письменницькій поліклініці на повному серйозі сказав хірургові, що хочу, аби мені жабри приробили. Бо мрію, мовляв, на старості оселитися в морі. Так він, бовдур, повірив і написав мені у медичну книжку: "Необхідна консультація психіатра". (Сміється).

- Хто для Вас є авторитетом серед письменників?
- Ви знаєте, я раніше благоговів перед Сосюрою. А тепер читаю його твори і не сприймаю. Мабуть, подорослішав, порозумнішав. А то був як сліпе теля.

- Розкажіть про Вашу творчу кухню.
- Я раніше їздив писати у Піцунду, в Будинок творчості. Два-три місяці- і привожу звідти повість. Путівка на місяць коштувала сто десять рублів. Я нашкрябував грошей на три путівки і їхав. Жив в однокімнатному номері. Мені для писання обов'язково треба усамітнитися.

- Ви сказали "нашкрябували"...
- Я незаможно жив. І взагалі я не перебірливий - ні в їжі, ні до випивки. А от до жінок - так. Дружина не дасть збрехати (всміхається).

- Із наших дитячих письменників хто Вам найбільше до вподоби?
- Мені дуже подобаються "Вогник далеку в степу" Григора Тютюнника, "Звук павутинки" Віктора Близнеця, "Первінка" Миколи Вінграновського. Ой хороші!

-А з ким дружили?
- Моїм великим другом був земляк Олесь Жолдак. Також письменник. Писав чудові гумористичні речі, пародії. Сам із Великої Верблюжки на Кіровоградщині, а жив у Києві. Не витримав чоловік порожнечі довкола себе. Кілька років тому залишив плащ на парапеті і пішов у Дніпро. А колись був командиром "катюш" у Сталінграді.

- Не виникає бажання написати мемуари?
- Ні-ні, жодних спогадів. Я не політичний діяч і не генерал у відставці (усміхається). Хоча люблю читати військову мемуаристику. Читаю ось німецьких генералів - Манштейна, Гудеріана (Показує книжки).

- А тема моря Вас уже не цікавить? Ви в ній розчарувалися?
- Та ні, я взагалі розчарований у всьому.

Нещодавно вийшли мої пародії на відомих і невідомих поетів. Не пригадую, хто з великих сказав: "Мой ум созрел для зла и осужденья". Оце нині про мене.

Хоча за природою я оптиміст. Песимісти в море не ходять. Але в останні роки кудись зник оптимізм.

- Ви з дружиною живете самі?
- Так. У Елеонори є донька від першого шлюбу. Внучку дуже люблю. Але живуть не в Україні. (Зітхає).

- Пане Леоніде, останнє запитання: Ви щаслива людина?
- Думаю, так.

- А чому?
- Бо не даремно прожив життя. Все-таки щось побачив, щось зробив...
Розмовляв Олександр Гаврош
Олександр Гаврош

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Гаврош

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Тендюк: "Песимісти в море не ходять"

# data[].attributes.attachment_link.description
Леонід Тендюк - унікальна постать в українській літературі. Досить сказати, що в морській державі Україна - це мало не єдиний відомий мариніст. Його книжки "Одіссея східних морів", "Люди з планети Океан", "Шукачі тайфунів", "Буревісник" виходить у море", "Атол Туамако", "Під крилом альбатроса", "Експедиція "Гондвана", "Смерть в океані" та інші, написані на основі побаченого й пережитого, стали захопливим чтивом для тисячів юнаків і дівчат, які марять морськими подорожами.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тендюк Леонід Михайлович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Після навчання працював у газеті "Молодь України" і як кореспондент багато подорожував Україною, працював матросом і брав участь у далеких експедиціях на гідрографічному, звіробійному та інших кораблях. На суднах "Ю. Шокальский" та "Витязь" Леонід Тендюк ходив у рейси до островів Фіджі, Японії, Нової Гвінеї, тричі відвідував Полінезію, бував у В'єтнамі, США, Канаді, Індії, Пакистані та Австралії.