# data[].attributes.body
Ocitl jsem se v budově, asi v nějaké velké škole. Dělal jsem maturitu-didakťák. 1. úloha: hrát na joysticku závodní hru (stalo se)a musel jsem dostat určitej počet bodů na čas. U této úlohy jsem byl poslední, chyběly mi 2 body. Vysral jsem se na to a šel k další úloze. Ta byla rychlá, nějaký slovní úlohy. Přešel jsem do jiné místnosti a tam byl borec, kterej začínal malovat obraz přesně naproti tomu bílýmu plátnu. Začal jsem mu pomáhat s podmalbou. Ostatní na něj jen koukali. Pak přišla učitelka Švecová a ptala se mě, proč nemám hotový "zrcadlení". Říkám, že o tom nevím, že co to má být? Byl to velkej formát malby postavenej naproti stejnýmu čistýmu formátu, na kterej všeci namalovali zrcadleně obrácenou podobu tomu naproti.
Říkám, že o tomhle nic nevím, že jsem přišel asi pozdě. Začali totiž v 8.00 a já došel po 9. Takže tohle všeci stihli a já se k nim přidal až k té závodní hře, kvůli tomu, že jsem nemoh usnout (stalo se). Pak přišla uč. Skalíková a držela 2 velký skleničky na víno. 1 prázdná - tu mi dala a druhou s červeným vínem si semnou cinkla a napila se.

Michal K.

# data[].attributes.headline
Dnes jsem si psal s Kachnou, kdy uděláme kolaudačku a pak se mi hned zdálo tohle

# data[].attributes.subject
Dnes jsem si psal s Kachnou, kdy uděláme kolaudačku a pak se mi hned zdálo tohle

# data[].attributes.body
Přivedl jsem na svůj byt feláky z Litovle (T,F,I,K). Přijeli jsme před dům a všichni se nahrnuli dovnitř. Já vešel až po nich a nikde jsem je najednou nemohl najít, protože ten dům byl velikej a nevypadal jako můj. Byl hodně členěnej a docela pěknej. Ale starší. Vešel jsem do obýváku a tam je T divně oblečená. Jak věštkyně s černobílým kožichem a bižuterii. Jdu do další místnosti. Za skříní je nějaká ženská, co tam utírá hadrou a ptám se jí, kdo je a co dělá. Úplně mě odbyla, nechápu. Jdu dál.
Vyjdu z domu ven na nějakou zahradu a tam chodí víc lidí. Říkám si, co to mám s bytem a proč jsou tu ti lidi. Odcházím z tama na přednášku. Ve čtyřech. Je tam borka oblečena do růžova a má růžový doplňky, vstane, protože ji učitel něco řekl a té boryně vypadne prso z košile. Začala něco rychle říkat, až to znělo, že rapuje. Utekl jsem pryč a šel cestou na druhou přednášku a potkal 2 týpky s MUNI mikinou a nesl jsem si lahváč. Ti týpci mi řekli, že mě z té přednášky vyhodí kvůli tomu pivu a mě se po cestě vylomil zub a půlka. Teklo mi strašně moc černé krve a celou držku jsem měl od krve. Doběhl jsem na byt, abych se umyl, ale musel jsem hned zalízt do malé komory, protože někdo přijel a chtěl mě sejmout. Věděl jsem to. Rychle jsem vylezl do takové malé únikové cesty přes dvířka, ale když jsem málem utekl, otevřely se dveře a zastřelili mě.

Michal K.

# data[].attributes.body
Reálný strach z nadcházející smrti. Zavalitá a velká postava. Byl to šéf nějaké mafie. Já a Val jsme se o jeho podnik a práci zajímali a chtěli jsme ho odhalit. Takže jsme prolézali jeho sídlem, kde byli většinou vysoce postavení lidi a ochranka a zvláštní lidi (trochu mi to připomnělo podzemní scénu Jedna ruka netleská). Ale potkal jsem tam i kamarády. Vyústilo to v to, že jsme s Val neměli kam utéct. Byl to náš poslední okamžik. Chytli nás, odvedli na popravu. S námi byli i rodiče. Nedokázali ale pochopit, co se děje a že zachvíli zemřeme. Tak se jen přihloupě usmívali a těšili se na velkou večeři od těch šmejdů.

Michal K.

# data[].attributes.body
Byl jsem doma a zasáhl v noci nějakej kulovej blesk. Hrozná rána. Kouknu z okna - naprostá vichřice, sněhová bouře no hurikán. Byl to úplnej šok. Další den ráno jdu brzo ráno ven. Kolem to vypadalo jako po konci světa. Na zemi leželo spousta velkejch desek, čistých, připravených na malování. A na malým sloupku před domem byl položenej telefon. Vypadal nedotčeně, stejně jako ty desky. Nechal jsem ho tam.

Michal K.

# data[].attributes.body
Byl jsem zdrogovanej a plazil se po zemi v mistnosti, kde jsem právě spal. Jdu zpátky, lehnu si do svýho těla a probudím se. Neprobudil. Ty obličeje mi jsou povědomý, ale jména nedokážu hádat. Znova se dobelhám na místo, kde spím. Nezvládám to, nohy se mi podlamují, vidím roztříštěně. Plácnu sebou na gauč, ale po takové snaze jsem se stejně nevzbudil. Ve všech místnostech byli asi známí, ale byli převlečený v kostýmech. Musel jsem jim utýct. Bylo jich hodně. Nebo se aspoň odplazit. Jsem venku a zamnou jde zástup lidí taky. Někdo zamnou přijde a říká: "na, to je pro tebe". Kdo to je? Halo? Slyším z povzdálí pláč na druhé straně hovoru. Poznal jsem ten hlas, kterej říkal, že je Richard mrtvej. Nemohl jsem se nadechnout. Konečně jsem se vzbudil.

Michal K.

# data[].attributes.body
Eliška Jurášová

Ocitla jsem se uprostřed domu, i když bych to spíš nazvala jako barabizna. Dům se napůl rozpadal a chybělo pár oken, ty jsem stejně chtěla přibít dřevěnými prkny, sklo by nebylo bezpečné. A proč? Stalo se něco děsivého, co ohrožuje celé lidstvo. Apokalypsa. Vědci a lékaři testovali nové léky, veřejnosti to prezentovali jako lék na rakovinu, takže všechny finance šli na to. Ale pak se objevili pravdivé informace. Testovali na zvířatech různé látky, které měli docílit nesmrtelnosti, velké síly a nějaké další vlastnosti. Jenomže se to zvrtlo. Měl proběhnout první test na lidech, byli to takový ti dezoláti, kteří potřebují peníze a tak do toho šli. Vše ze začátku vypadalo normálně, testovaní lidé začali až týden po vakcíně bláznit. Začali se i fyzicky měnit, jejich vzhled mě bude vždycky už děsit. Oči velké bez zornic, obrovské množství zubů, které až vylézali z jejich tlamy, dlouhé končetiny, které měli velkou sílu. Začali zabíjet. To je důvod mého úkrytu. Vyšla jsem z domu, měl přijet Adam na pomoc. Obloha byla sytě rudá a všude byla mlha, ani slunce nešlo pod tím vším vidět, vypadalo to jako by obloha zářila víc než slunce pod mlhou. Nebyl to pěkný pohled, to co to ve mně vyvolávalo, bylo hrozné, takové pocity nelze popsat ani. Ale všichni jsme museli vědět, že tohle přijde, řekla jsem Adamovi, hned jak vylezl z auta. Jeho tvář byla úplně kamenná. Dovezl zbraně na obranu. Stát se snažil mít co nejvíce lidí do armády, ale problém byl, že tyhle tvory nešlo jen tak zabít. S Adamem jsme odjeli do léčebné stanice, vědci testovali a zkoumali mrtvolu té nestvůry, aby zjistili víc. Oblékla jsem si plášť a šla se pustit do pitvy, nevím proč, ale měla jsem úžasné znalosti a věděla jsem hned co dělat, (tohle se mi ve snech stává hodně často, mám úplně nové schopnosti). Když jsem ale tělo rozřízla, úplně ve mně hrklo. Z těla vylezl obří tvor podobný hadovi, ale s velkou hlavu podobnou lebce a mimozemšťanovi. Okamžitě se na mě vrhl. Naštěstí mě Adam zachránil. Nevěděla jsem co dělat. Zjistili jsme, že lidé co se deformovali, se neovládali sami, vakcína v nich vytvořila nový život, parazita, který lezl tělem a ovládal všechno, dokonce měl na konci těla část, která se držela mozku, když byli ti lidé ještě živý. Bylo to na mě moc, nechtěla jsem si prožít nic takového, proto jsem se rozhodla nechat se uspat. Po tom co mi doktor píchl látku, zastavující srdce jsem se probudila, pocit umírání byl ale neskutečně klidný.

# data[].attributes.body
Rozhodla jsem se jít na procházku do vedlejší vesnice, ale tato vesnice, přesto že je vzdálená pouze 2 kilometry, už nepatří pod moje město a je to jiná obec. Když jsem dorazila k cestě, která vede přímo do vesničky, před jejím začátkem stáli policajti. Měli na sobě černou uniformu, vesty a v ruce samopal. Při pohledu na ně, jsem odbočila jinam. Po nějaké chvíli jsem si všimla, že všichni policajti (a že jich teda bylo) odchází. Paráda mám možnost jít, je čistý vzduch. Jdu po cestě se strachem. Ujdu asi 500 metrů a vidím, jak na začátek té cestičky vjíždí policejní auto. Nic si z toho nedělám a pokračuji dál, protože hranice katastru mojí obce končí přece u pomníčku, můžu jít ještě dalších 500 metrů. U pomníčku se otočím, že půjdu zpět, když v tom u mně zastaví policie. Jeden policajt vystoupí z vozu a hned na mě přísným hlasem promluví: ,,Vaše dokaldy!”. Omluvím se, nasadím si roušku a začínám hledat občanku se slovy: ,,Co jsem provedla?” Policajt ihned odvětil, že jsem přešla hranice obce. Ihned jsem však odpověděla, že jsem žádný zákaz neporušila, protože hranice katastru končí u pomníku a já šla jen k němu a zase zpět. Policajt se usmál a ukázal na pomník, který jsem minula cestou. ,,Ano, hranice končí u pomníku, ale támhle u toho.” Vůbec jsem netušila co se děje. Nakonec byl pan policajt tak hodný a nedal mi pokutu. V jejich doprovodu jsem se vrátila na začátek cesty, kde už zase stáli policajti se samopaly.

# data[].attributes.body
Tento sen byl pro mě jeden z nejintenzivnějších, jelikož jsem cítil svoji kontrolu nad snem. Zdálo se mi to pár dnů po mých narozkách, tj. 27.9., a ve snu byly Vánoce. Rodiče strojili stromek, babička připravovala večeři, balili se dárky. Všechno bylo tak jak má, až na mě. Já věděl, že to nemůžou být Vánoce, bcs jsem měl pár dní zpět narozeniny, takže je buď pořád září nebo říjen, ale určitě né 24.12. Mým úkolem bylo přesvědčit všechny členy rodiny, že nejsou Vánoce! Jakmile se mi to povedlo, probudil jsem se.

# data[].attributes.body
Jsem ve škole. Je to nějaká hodně hustá škola, jelikož je její půdorys kulatého tvaru, netypická stavba. Já jsem v těle nějaký slečny, vím to, která spolu s kamarády prochází kulatou chodbou, když v tom se ozvou výstřely. Někdo začal poblíž mě střílet z pistole. Všichni se rozutečou. Já si to mířím ven, mimo areál školy a tuším, že jde střelec po mě. Nacházím se u komplexu kolejí, tak vylézám na jeden z balkónů, ptž slyším střelbu hodně blízko. Balkony byly ale tak úzké, že jsem se do nich nevlezl a musel jsem utíkat dál. Přede mnou je stáj, do které se plánuju schovat. Najednou dojde ke střihu a sen vidím z pohledu dvou policajtů, kteří míří ke stáji. Celou dobu hraje dost smutná píseň někde v pozadí, tato scéna je slow-motion. Já už tuším, že nalezli ve stáji mé mrtvé tělo, a celou tuto scénu vidim jakby shora, mimo mé mrtvé tělo.

# data[].attributes.body
Vysoký dům
Ocitla jsem se ve volném prostranství, kde stál jen jeden vysoký dům. I když se asi zrovna nedá říct,  že tam jen tak stál neboť  byl celý v plamenech a byl chvíli od momentu kdy se celý zhroutí dolů.  Kolem domu na prašné silnici stálo několik lidí, pár z nich v šoku pobíhalo kolem a křičelo,  další jen otupělě stáli a hleděli s očima upřenýma nahoru na střechu domu, ze které padali lidé a všude byl oheň. Podívala jsem se vzhůru a viděla jsem na střeše R. Okamžitě jsem vběhla do domu,  dům se už otřásal v základech, všude kolem byl oheň a kusy betonu,  schody byly neúplné. Nějakým zázrakem jsem se dostala nahoru,  popadla R. a společně jsme se snažili dostat zpátky na zem. Sešli jsme několik pater a dům se zase otřásal,  ustáli jsme to a pokračovali dál,  po chvíli se dům začal bortit a padaly kusy betonu. Jeden kus betonu spatl na R.  A ten přepadl přes pochybné zábradlí a padal dolů. Já jsem už jenom viděla jak se ztrácí ve tmě,  vypadalo to jakoby ten dům nikde nekončil, tma nikde nekončila a pořád mířila dolů. V tu chvíli jsem myslela,  že je konec,  pocit bezmoci, že už nic nemůžu udělat, že všechno bylo zbytečné, to je vše, ztratila jsem R.  Byl to asi jeden z nejsilnějších citů, které jsem ve snech zažila. V tu chvíli jsem ležela na podlaze opřená o zeď s myšlenku,  že taky skočím dolů a uviděla jsem v tmavém roku malou černovlasou holčičku. Uvědomila jsem si, že to není o mě, nikdo jiný jí nepomůže, popadla jsem ji do náručí a "utíkala" dolů. V momentě kdy jsme se ocitly venku v bezpečí se dům zhroutil a před očima jsem viděla jen obrovskou skvrnu oranžovo šedého prachu. Klečela jsem na kolenou s holčičkou v náručí a s pocitem který mě svíral ze všech stran, myšlenkou na R.

# data[].attributes.body
Procházela jsem se mým městem. Bylo zvláštní ticho. Všude bylo šedo a temno. Měla jsem divne tušení. Přijela pro me teta se setrenkama. Sedla jsem do auta a při pohledu ze zadního sedadla jsem viděla, jak na Lit padá bomba. Všude byl prach. A z myho města nezbylo nic. Z místa, kde jsem strávila dětství nezbylo nic.

# data[].attributes.body
Bylo období před maturitou
Zdálo se mi, ze jsem v lese s bandou spolužáků a měli jsme za úkol, asi v rámci školního výletu, chodit po lese a dostat se do cíle. Cesta byla těžká, bořila jsem se v bahně a kolikrát jsem měla problem se hýbat. Museli jsme chodit přes rozpadlé mosty a propadali jsme se. Dal tam byly nějaký trampoliny. Po cestě jsem ztratila svoje spolužáky a musela jsem dojít do cíle sama. To už taková sranda nebyla. Cítila jsem se nepříjemně. Na kopci jsem viděla chatu. Bála jsem se do ni jít, ale musela jsem. Seděli tam lidé a já se jich ptala, co mám dělat. Všichni me ale ignorovali. Byla jsem jako duch. Viděla jsem obrovskou skříň a tak jsem do ni vlezla. Šaty?! Odměnou za tu cestu byly maturitní šaty. Mohla jsem si vybrat z hromady šatů, který byly určeny pro maturitak. A tak jsem byla rada, protože jsem věděla, ze budu mít ty nejhezčí z cele třídy.

# data[].attributes.body
Byla jsem v lese se skupinou lidi, asi tam byl Ondřej, Vojta možná Ivoš Majkl. Skakali jsme strašně vysoko a tak jsme si hupsali po tom lese. Pamatuju si jeden pohled z výšky ze skoku, byly tam hory a krásná modrá obloha a dolu se táhl kopec.

Najednou jsem tam byla sama. Došlo mi, ze mi hrozí nějaké nebezpečí, před něčím utikam, nevěděla jsem před čím. Pak mi došlo, ze bojujeme o život a kamarádi nikde nebyli. Viděla jsem uprostřed lesa chatu. Bylo riskantní do ni jít, ale i zůstat venku. Rozhodla jsem se tam vtrhnout. Zpoza rohu někdo vyskočil se zbraní, byla to Lucka Kadlcikova. Schovávala se tam. Obejmula jsem ji, protože jsem byla rada, ze jsem v bezpečí. Pak se ale rozhodla odejít. Najednou se tam objevil Ondřej. Moc rada jsem ho viděla, hned po něm někdo prošel dveřmi, to jsem se lekla. Byl to malý kluk. Zeptal se: berete k sobě i 11 leté děti. Vzala jsem k nám, byl sám. A pak mi došlo, ze Vojta se odpojil kvůli němu. Šel ho zachránit. Zeptala jsem se kde je Vojta a on nevěděl. Odzduchla jsem ho k Ondrovi a odešla Vojtu hledat. Ondřej něco říkal, asi at nechodím, ale to mi bylo jedno. Chodila jsem po lese. Prikrcena. Hledala jsem ho dlouho, možná uběhlo par měsíců. Nakonec jsem ho potkala. Byla jsem rada, ze je naživu. Řekl ze byl někde v Asii (Čína) a ze mám odejít. “Budu bojovat dal, baví me to, ale ty bez” Já jsem ale neodesla.

# data[].attributes.body
Byla noc a my jsme šli po ulici, najednou začali vykukovat zpoza rohu nechutní lidi. Bezdomovci a feťaci. Nechtěla jsem jim být tak blízko ale chodili všude kolem nás. Snažila jsem se je obejít ale neslo to. Najednou do me začal strkat nejakej chlap s holí. Rvala sem at me nechá a at mi někdo pomůže. Nikdo nic. Bezdomovci začali rvát at mi dá dělo do hlavy, už se na to chystal a já se začala bát. Byla jsem v šoku. Když v tom najednou přiskocil J. a stoupl si přede me. Ležel na zemi. Dostal další ránu. Já kopla toho fetaka a on přestal. J. strašně krvacel. Nevděla jsem co mám dělat, byl to hrozný pocit. Ležel na mě a všude byla krev.

Nejakej borec si toho všiml a dal mu za to litr. J. se se mnou chtěl rozdělit. Trval na tom. Lehl si na me a já ho hladila, bála jsem se, že umře.

# data[].attributes.body
Nestíhám vlak, vysednu z už jedoucího na druhou stranu, abych stihl ten správný, ale ten už taky odjíždí. Jsem zoufalý a křičím “počkejte”. Zeptám se paní, jestli nejede autobus a ona je milá a říká “Musíme si ale pospíšit”. Po chvíli nasedám do auta s pár mladýma lidma. Odjíždíme někam do budovy, která má tak dvě patra. V horním schodišti je několik kluků, hezkých kluků. Vzal mě tam jejich pasák. Někteří jsou očividně na fetu. Jeden kluk ve špinavém tílku se mě ujímá. Utíkáme? Jeho pasák je naštvaný a nelíbí se mu to. Potom jsme někde ve výslechové místnosti. Jsme tam čtyři proti dvěma. Oni nám řeknou, že zatímco budou vyslýchat toho kluka, se kterým jsme se zamilovali, musíme si vyfotit nahý fotky. Ostatní to udělají v koupelně hned vedle. Já přijdu na to, že nás tam posílají jen proto, protože chtějí toho kluka zabít. Nevyfotím nic a utíkáme s ním. Jedeme autem v krajině. Jsme docela vysoko nad mořem, vidíme, jak několik kilometrů před námi prší, ale tady stále svítí slunce.

Ondra

# data[].attributes.body
Jsem v lese. Koná se nějaká akce houbařů, takže je kolem mě spoustu malých skupinek lidí; třeba 200 dohromady. Je tam specifické světlo - je noc, ale na horizontech jsou rozsvícená umělá světla (postavy vidím většinou jen jako černé siluety). Najednou zavládne panika, něco se děje - něco hodně zlého. Do naší oblasti vbíhají desítky jelenů. Jsou asi něčím vyplašení. Vím jen to, že probodávají svými parohy lidi a zabíjí je. Bylo to jako konec světa. Najednou jsem si uvědomil, že to je zvláštní a dostal jsem se do takového polo-lucidního módu. Strašně moc jsem chtěl, aby to skončilo. Najednou se začlo rozpadat nebe. Nad námi nebyly stromy a nebe, ale jen tmavé panely, které padaly na zem. Zároveň na zem padala velká ateliérová světla. Jedno z nich na mě padalo a dřív než mě zabilo jsem se probudil.
Ondra

# data[].attributes.body
S kamarádkou jsme byly venku a zastavily se u zvláštního člověka, opilého, možná zdrogovaného a asi jsme ho nějak vyprovokovaly, protože nás začal pronásledovat až k budově, kde bylo vespodu okno do sklepa. Kamarádka se tam stihla schovat, ale já jí řekla, ať utíká, že stejně jde po mně a pak mnou proletěla kulka.

# data[].attributes.body
Jsme na školním výletě, nejspíš je to nějaká Itálie, Řecko, jelikož poznávám architektonické prvky obřího komplexu, který stojí na sloupech, zdobených sloupech. Všechno působí honosně a mohutně. Procházíme se třídou otevřenou místností bez střechy, prosvituje na nás slunce, když v tom potkávám svého kamaráda a spolužáka Viktora, který má vystudovanou činohru na DAMU. S větší bandou zde nacvičuje divadelní scénu, všichni jsou dost zmalovaní, oblečeni do starých oděvů. Cítím se zvláštně a vše se zhorší, když mezi Viktorovou bandou vidím obličej staršího muže, který se na mě upřeně dívá, je to dost scary. Najednou ho mezi skupinou lidí ztrácím a jsem nervozní, když v tom ten stejný muž po mě vyjede s nožem. Začnu utíkat a řvát o pomoc, ale jelikož se kolem mě hraje divadelní scéna, nikdo si mě nevšímá (působí to jako opening scene z Vřískotu 2). Uteču do jedná z místností a probíhám dveřmi, a dašími dveřmi, dalšími. Ne a ne konec této místnosti, cítím se jako ve smyčce, když v tom mě napadne neprobíhat dalšími dveřmi, ale schovat se v jedné z místností, doufajíc, že muž poběží dál. Zalezu si teda pod postel a vidím, jak muž vstupuje do místnosti, ale pokračuje dál. UUUff, jsem z toho venku, jenže nemohu vylézt z pod postele. Muž se vrací, odkrývá matraci a nachází mě, schováného pod ní.
MS

# data[].attributes.body
I was talking to friends (real life or i don't know) and cuz I was speaking up my mind things got reaally bad really fast. I sighed and snapped my fingers (I didn't see that coming) and turned back time, seems I was tessting them(?). The scene replayed but I just shut up, so smn tried asking why I'm not saying anything, I tried to answer but then suddenly feel super pain cuz period. I have white pants and is full full everywhere of blood. "I didn't notice it!": I kept repeating why collapsing. The friends asked if I am ok but with no panic, just glansing at me. Then I tried taking painkillers but they look like dices and they keep falling off my hands and the they're mixed with real dices so I can't find the pills...

# data[].attributes.headline
I was walking in a corridor of a white building (like a dormitory) with a readhead girl. I couldn't see her face. I was always behind her, just handing her hand. She knew a room. She opened it and led me into it. There was a window at the end of the room. She led me there. Outside the sky was dark. She was climbing over the window very slowly, I couldn't stop her even if I was screaming and pulling her. When she was completely out and her hands were holding the under window frame, she was screaming: "Don't let me fall! Help me!". I was pulling her with all my strenght, but nothing. She fell. It was at least the 5th floor. I ran downstairs. The street was really near a little river. She was alive on the floor, but stoned, with people around her.

# data[].attributes.subject
I was walking in a corridor of a white building (like a dormitory) with a readhead girl. I couldn't see her face. I was always behind her, just handing her hand. She knew a room. She opened it and led me into it. There was a window at the end of the room. She led me there. Outside the sky was dark. She was climbing over the window very slowly, I couldn't stop her even if I was screaming and pulling her. When she was completely out and her hands were holding the under window frame, she was screaming: "Don't let me fall! Help me!". I was pulling her with all my strenght, but nothing. She fell. It was at least the 5th floor. I ran downstairs. The street was really near a little river. She was alive on the floor, but stoned, with people around her.

# data[].attributes.body
Fabrizio B.