# data[].attributes.headline
Крок 1. Ознайомтесь із біографією Галини Пагутяк. Зробіть на основі відомостей ментальну карту.

# data[].attributes.subject
Крок 1. Ознайомтесь із біографією Галини Пагутяк. Зробіть на основі відомостей ментальну карту.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Москале́ць Галина Василівна (свої твори підписує як Пагутя́к Гали́на) - українська письменниця. Лауреат Шевченківської премії з літератури.

Народилася 26 липня 1958 року в селі Залокоть, Дрогобицького району, Львівської області, згодом родина переїхала у село Уріж.

Батько - Василь Пагутяк, матір - Іванна Басараб. Наймолодша з трьох доньок у сім'ї.

Вважає себе нащадком молдовського господаря Дракули ( Влад Цепеш із роду Басарабів, або як ще його називає Галина Пагутяк, Влад Басараб ).

Закінчила українську філологію Київського державного університету ім. Т. Шевченка (тепер - Київський національний університет ім. Т. Шевченка). Працювала у школі, у Дрогобицькому краєзнавчому музеї, приватній школі, Львівській картинній галереї. Член Національної спілки письменників України. Живе у Львові.

Лауреат Шевченківської премії 2010 р. за книгу прози "Слуга з Добромиля". Двічі лауреат літературної премії "Портал" за книги "Книгоноші з Королівства" та "Зачаровані музиканти".

Бібліографія

Книги:

"Діти" К.: Радянський письменник, 1982 (Діти (роман); Повість про Марію і Магдалину; Лялечка і Мацько; Філософський камінь (роман))

"Господар" К.: Радянський письменник, 1986 (Господар (фантаст. роман); Соловейко (повість))

"Потрапити в сад" К.: Молодь, 1989 (Компроміс (роман);Трагічні оповідання (цикл))

"Гірчичне зерно" К.: Радянський письменник, 1990 (Повісті)

"Записки Білого Пташка" К.: Український письменник, 1999 (Смітник Господа нашого (роман); Радісна пустеля (роман); Записки Білого Пташка (повість))

"Захід сонця в Урожі" Л.: Піраміда, 2003 (Романи: Смітник Господа нашого;Книга снів і пробуджень. Повісті: Захід сонця в Урожі та інші)

"Писар Східних Воріт Притулку" Л.: Піраміда, 2003 (Роман)

"Королівство" Тернопіль: Джура, 2005 (Роман)

"Втеча звірів або Новий Бестіарій" Київ: А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2006 (Казкова повість)

"Слуга з Добромиля" Київ: Дуліби, 2006 (Роман)

"Книгоноші з Королівства" Пригодницький роман. - Тернопіль: Джура,2007

"Мій Близький і Далекий Схід" Повість та есеї. - Львів, ЛА "Піраміда", 2009

"Урізька готика" Київ: Дуліби, 2010 (Роман)

"Зачаровані музиканти" К.: Ярославів Вал, 2010 (Роман)

"Сни Юлії і Германа" К.: Ярославів Вал, 2011 (Роман)

"Зачарованные музыканты" - Саарбрюкен: YAM publishing, 2012 (роман, переклад російською - В.И.Щербаков)

# data[].attributes.attachment_link.title
Пагутяк Галина - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Москале́ць Галина Василівна (свої твори підписує як Пагутя́к Гали́на) - українська письменниця. Лауреат Шевченківської премії з літератури. Народилася 26 липня 1958 року в селі Залокоть, Дрогобицького району, Львівської області, згодом родина переїхала у село Уріж. Батько - Василь Пагутяк, матір - Іванна Басараб. Наймолодша з трьох доньок у сім'ї.

# data[].attributes.headline
Крок 2. Ознайомтесь іх сайтом та сторінкою Галини Пагутяк. Висловіть думку, яке враження у Вас від цієї людини. 

# data[].attributes.subject
Крок 2. Ознайомтесь іх сайтом та сторінкою Галини Пагутяк. Висловіть думку, яке враження у Вас від цієї людини. 

# data[].attributes.body
Покликання на сторінку: https://www.facebook.com/people/%D0%93%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%BD%D0%B0-%D0%9F%D0%B0%D0%B3%D1%83%D1%82%D1%8F%D0%BA/100005660562416

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Галина Пагутяк - блог Галини Пагутяк

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Привіт! Якщо вже Вам вдалося надибати мій сайт, то я проведу невелику екскурсію по ньому, бо це не зовсім стандартний сайт. Зібрати все під одним дахом - непогана справа, але марудна, та й не хотілось би дублювати все те, що є в Інтернеті. А саме: рецензії, інтерв"ю, відео і аудіо, фото, статті, офіційну й неофіційну біографію. Я переконана, що сайти це не вітрина крамниці, а спроба поспілкуватись зі світом, оминаючи ринкові відносини і все те, що їх супроводжує. Сайт - також не є енциклопедією для тих, хто не має часу. Вільний час - це не розкіш, а людська якість.

- тут як уже піде. Захочете, можете коментувати, але якщо коментарі порушуватимуть мою психологічну рівновагу, то я їх витру, гаразд? Тим більше, що мені можна написати листа і все спокійно обговорити. Публічна дискусія виявляє не істину, а вміння покласти когось на лопатки. Я ще не знаю, про що писатиму в блозі: може, це будуть враження від подорожей, чи від прочитаного, чи тихий плач (бува й таке)

Оце і все. Ага, місця, де мене можна знайти найчастіше:

Все інше можна знайти в пошуку, набравши Галина Пагутяк - інтерв'ю, відео, аудіо. тощо.

А ще мене можна знайти вдома, у Львові, але про це вже треба домовлятись окремо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Галина Пагутяк - блог Галини Пагутяк

# data[].attributes.attachment_link.description
Привіт! Якщо вже Вам вдалося надибати мій сайт, то я проведу невелику екскурсію по ньому, бо це не зовсім стандартний сайт. Зібрати все під одним дахом - непогана справа, але марудна, та й не хотілось би дублювати все те, що є в Інтернеті. А саме: ...

# data[].attributes.headline
Крок 3. Робота з твором.

# data[].attributes.subject
Крок 3. Робота з твором.

# data[].attributes.body
Прочитайте твір "Потрапити в сад".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На вокзалах, як правило, сади не ростуть. А на цьому був. З-за високої мурованої стіни визирали гілки з червоними яблучками. Тільки горобцям вільно було перелітати через огорожу. Якби будівники мали хоч трохи фантазії й вірили, що поети мають крила, вони б придумали складнішу систему охорони, ніж стіна й металеві, вічно замкнені двері в ній. Втім, поети, що їх мали, давно повмирали.

Грицькові уявлялося, що якоїсь теплої ночі він вилізе з останньої електрички і, йдучи до вокзалу, побачить відчинені двері. Увійде в сад, ляже в сплутану духмяну траву, притулиться щокою до землі-матінки, буде плакати і питати: "У кого я такий вдався - нещасний та волоцюга?"

Міліція всієї Південно-Західної дороги знала Грицька і вже не чіпала. Та й що взяти з чоловіка, коли в нього нема ні хати, ні жінки, а лише гармошка й чорна хвороба ще з війни. Лікарня - ото й увесь його притулок. А ще Нуська, сестра. Міг би в неї пожити, та ні, посеред зими вирве ним з сестриної теплої хати, й шукай вітра в полі.

Тихо, Нусько, тихо... Чорна хвороба зробить з чоловіком усе на світі. Чим я завинив? Треба, щоб люди мене виділи і щоб я їх видів. А таких, як я, ще ого-го скільки! І без чорної хвороби вистачає. Григорій Сковорода теж поблукав по світі, а чим моя гармошка за його філософію гірша? Тішуся з того, що були на землі такі люди, як Григорій Савич. Не кожному тісно межи стінами, ой не кожному...

Грицько шаснув до електрички, в перший вагон. Неквапно закурив собі в тамбурі, поки люди повсідались і витріщились у вікна. Потім дренькнув гармошкою. Люди побачили мізерного чоловічка в зеленому капелюсі й широких споднях. Грицько, дарма що волочився, дбав, аби на ньому все було чисто. Він став коло першої лавиці й, похитуючись, заграв "На сопках Маньчжурії", потім "Прощання слов'янки", а наостанок "Сусідко-сусідко, позич мені решітко". Це було все, що він вмів, та й того було досить, аби в наставлений капелюх посипалися копійки. Грицько казав: "Цілую руку" кожному, навіть дитині, і йшов ще у два вагони. Потім сідав на лавицю і, хоч би перед ним на коліна ставали і просили грати, не грав. Бо йому вже набридло. Як Грицькові не хотілося, то не хотілося.

Грати йоґо навчив тато, як вернувся з війни без ноги. Грицько вже мав тоді чорну хворобу від переляку. Німець жартома стрельнув йому над вухом, хотів злякати. Відтоді й напала на нього падуча. А по війні почали з батьком-калікою ходити по базарах. Тато грав на гармошці, а Грицько збирав гроші в пілотку. Мама не знесла такої ганьби і вмерла, а старий замерз п'яний, вертаючись з міста. Добре, хоч сина тоді з собою не взяв.

Гриць пробував списати ту історію на папір, бо дуже вона була жалісна, але не дав йому бог таланту, як Сковороді. Тільки коли грав, то перед очима ставав його тато-каліка - в латаній ватянці, похмільний, неголений, з голубими ЯСНИМИ очима. Якісь інваліди машини мають, все їм без черги дають, а тато не видів добра змалку й до останку.

Грицько зліз з електрички й пішов до буфету за пивом з копченою рибою, бо то була його найулюбленіша їда. Голови й шкірки забрав з собою. Вічно здибнеш пса чи кота, а ті баби з буфету усе зіпхають своїм свиням. Не любив Грицько бабів з буфету, бо ще давно котрась назвала його жебраком. Бачать люди, що він не жебрак. Красти легше, ніж грати на гармошці по електричках. А про свою біду Грицько хіба міліції розповідав і карточку показував, що він інвалід.

Отож весело тупцяв на пероні, чекаючи електрички, як тут його гукнув Стьопа. Грицько витяг з кишені жменю дрібних і дав йому. Той облизав сірі губи.

- Чуєш, Грицю, добре, що я тебе стрів. Микольцьо дуже слабий. Просив зайти, - тремтів Стьопа.

- Ти що, змерз?

- Ой змерз, братчику. Зима скоро.

- Йшов би до мами. Може, їй дровець треба врубати.

- А-а, - махнув рукою Стьопа, але подумав і згодився: - Правду кажеш. Нема в неї дров.

- То ходім, нам по дорозі.

- Похмелитися б...

- Я вже пив.

- То я потім до неї піду.

Грицько пошкріб потилицю. Що з чоловіком вдієш? Золоті руки мав...

Він дивився, як Стьопа, нагинаючись під вітром, побіг до чайної. Спина його була геть у вапні.

- Біда, - сказав Грицько. - Біда.

І рушив зі станції через колію, а далі вузькою вуличкою з перехнябленими парканами. Собаки визирали з будок, але не гавкали.

- Боску віддам, - вирішив Грицько.

Вулицю мали зносити, а на її місці будувати багатоповерхові кам'яниці. Тому господарі плюнули на все: не фарбували вікон, не латали парканів. Псів, либонь, залишать тут, аби по паркетах не талапали.

- Біда, - зітхнув Гриць, і серце в нього защеміло, бо чув що насувається чорна хвороба. Минулого разу добре потовкло ним об асфальт, аж шви накладали на голові.

Микольцьо мешкав у малесенькій хатці з одним вікном і жив тим, що лагодив людям черевики. Бач, захворів. Старий чоловік, що ж тут дивного. А вікно й двері помалював білою фарбою, не пошкодував грошей. Боска в будці не було.

Грицько витер ноги об дерев'яну решітку й штовхнув від себе двері. На нього війнуло теплом, аж чоловікові слабо зробилось. Добре встиг задубіти.

- Чи вдома пан господар? - скинув шапку.

- Вдома, - тихо обізвався Микольцьо. Боско заметляв хвостом, обнюхуючи Грицькову кишеню. Той розгорнув папір і дав псові риб'ячі кістки й голови.

- Не сподівався? А я Стьопу стрів... Каже, заслаб наш Микольцьо.

- А якби не заслаб, то не прийшов би, - докірливо мовив Микольцьо, а очі в нього аж сяяли. - Ти грійся, я напалив, хоч і слабий.

- Серце?

- Та воно.

Микольцьо був весь запухлий, аж синій.

- Ану, Грицьку, покажись. Гей, братчику, не шануєш черевиків... Як тепер не підіб'єш, вважай, треба викидати.

- Дай собі спокій!

- Знаю, знаю, що на землю не дивишся, а вона ж тебе носить...

- У лікарню тобі треба.

- Ти лишайся, може, й без лікарні обійдуся. Заграй мені, музико, то буде мій лік.

- Можу й заграти.

По пісні Микольцьо схлипнув, як дитина, а потім важко рукою витер носа:

- Добре з тобою, Грицю. Живи в мене. Помру, віддам тобі хату й Боска.

- А мене в будинок престарілих візьмуть! - весело сказав Грицько. - У лікарні казали. І зараз би прийняли, та роки поки що не вийшли. Або оженюся, га?

- Дурний ти чи блаженний, нема як своя хата. Вона тобі й сестра, і жона, і мати. А я вмру скоро. Дивися...

Микольцьо відхилив з себе ковдру, і Грицько побачив розпухлі, аж лискучі ноги.

- Вже як вода в чоловіку з'являється, то, вважай, кінець.

Грицько гладив руду спину Боска, і той тицявся йому під пахву сивою мордою.

- Боска жаль. Гицелі заберуть.

- Боска я не лишу, будь спокійний, Микольцьо.

- Угу. А як маєш лишити, то ліпше візьми сокиру та зарубай.

Грицько здригнувся.

- Бог з тобою.

- То не лишиш?

- Ні.

- Гроші маю на книжці. Хай на похорон.

Грицько демонстративно заграв "Ой сусідко-сусід-

ко", аж самому в вухах закололо, і відклав гармошку, не дивлячись на Микольця.

- Боска можеш лишити і на день, і на два, як тобі треба поїхати. Він не буде вити. То є мудрий пес.

- Не бери собі дурного в голову, - сказав Грицько. - Може, я раніше за тебе помру. А як завтра піду, то не дивуйся. Я вернуся. В мене діло є.

Микольцьо ледве проковтнув слину.

- Знаю, яке в тебе діло. Ліпше в хаті. Я вже поможу. Мо, в лікарню не треба буде, бо як на вулиці чи на вокзалі вхопить, то в лікарню обов'язково візьмуть.

Грицько обвів поглядом чисту кімнату з накритим клейонкою столом, скринькою для різного шевського приладдя та книжковою етажеркою.

- Візьми "Кобзаря" почитай, - попросив Микольцьо. - Люблю, як ти читаєш.

Гриць побожно взяв до рук книжку в грубій шкіряній палітурці.

- Давай "Перебендю", - попросив Микольцьо.

...Вночі знявся вітер з дощем. Грицько довго не спав, слухав, як дихають Микольцьо і Боско (собака лишився ночувати в хаті).

Стіни аж двигтіли.

"Ще завалить нас", - думав Грицько. Він не знав, що старі хати стоять міцно.

"Усі яблука вітер позриває. Тільки б гілля не поламав, - згадав він про сад. - Але за муром воно не так дме".

# data[].attributes.attachment_link.title
Потрапити в сад - Галина Пагутяк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
На вокзалах, як правило, сади не ростуть. А на цьому був. З-за високої мурованої стіни визирали гілки з червоними яблучками. Тільки горобцям вільно було перелітати через огорожу. Якби будівники мали хоч трохи фантазії й вірили, що поети мають крила, вони б придумали складнішу систему охорони, ніж стіна й металеві, вічно замкнені двері в ній.

# data[].attributes.headline
Крок 4. Робота з твором.

# data[].attributes.subject
Крок 4. Робота з твором.

# data[].attributes.body
Дайте відповіді на питання.
.1. Ким є головний герой оповідання? Про що він мріє? 4.2. Як ставиться до своєї долі: родини, яку втратив, хвороби, жебрацтва тощо? 4.3. Зверни увагу на парадокс: Грицько хотів написати книгу про себе, але «про свою біду Грицько хіба міліції розповідав і карточку показував, що він інвалід». Як можна пояснити таку непослідовність?
4.4. Як по-твоєму, чому Грицько згадує батька, а не матір? З яким чуттям він згадує його?
4.5. Чому Грицько ображається, коли його звуть жебраком?
4.6. Як оцінює свій спосіб життя?
4.7. Зверни увагу на такий фрагмент твору: «Голови й шкірки забрав з собою. Вічно здиблеш пса чи кота, а ті баби з буфету усе зіпхають своїм свиням». Яка різниця, хто з’їсть рештки риби – собаки, кішки чи свині? Чому для Грицька це має вагу?
4.8. Перечитай фрагмент зустрічі зі Стьопою. Чому, сам не маючи досить грошей, віддає Стьопі на «похмелитися»?
4.9. Чому, дивлячись у слід Стьопі, він двічі повторив «Біда»? Коли вдруге повторює це слово? Як це його характеризує?

# data[].attributes.headline
Крок 5. Робота з твором.

# data[].attributes.subject
Крок 5. Робота з твором.

# data[].attributes.body
Поєднаймо персонажів, що згадуються в оповіданні, і ставлення Грицька до них .
Персонажі:
Собаки
Стьопа
Микольцьо
Жінки з буфету
Люди з електрички
Господарі будинків призначених під знос

СТАВЛЕННЯ:
РОЗУМІННЯ
ПОВАГА
ДРУЖНЄ СТАВЛЕННЯ
ОСУД
ЗНЕВАГА
СПІВЧУТТЯ
ЖАЛІСТЬ
БАЙДУЖІСТЬ
ВДЯЧНІСТЬ

# data[].attributes.headline
Крок 6. Робота з твором.

# data[].attributes.subject
Крок 6. Робота з твором.

# data[].attributes.body
Закінчіть таблицю, назвавши риси характеру Грицька, про які свідчать цитати з тексту

# data[].attributes.attachment_link.title
Риси характеру Грицька

# data[].attributes.headline
Крок 7. Робота з текстом.

# data[].attributes.subject
Крок 7. Робота з текстом.

# data[].attributes.body
У колонці праворуч розтлумач, яке ідейне навантаження несе художня деталь.
Загадайте, що таке художня деталь:
https://ukrclassic.com.ua/katalog/teoriya-literaturi/2739-khudozhnya-detal-v-literaturi

# data[].attributes.attachment_link.title
Художня деталь

# data[].attributes.headline
Крок 8. Робота з текстом.

# data[].attributes.subject
Крок 8. Робота з текстом.

# data[].attributes.body
8.1. Твір починається й закінчується образом саду за муром, що вабить Грицька. 8.2. Зачитайте рядки про сад на початку. Зверніть увагу, що ввійти він до саду хотів би через відчинені двері – не покрадьки, не таємно, не перебратися через мур.
8.3. Поміркуйте, який підтекст авторка вкладає в ці рядки: «йдучи до вокзалу, побачить відчинені двері. Увійде в сад, ляже в сплутану духмяну траву, при тулиться щокою до землі-матінки, буде плакати і питати: «У кого я такий вдався — нещасний та волоцюга?»
8.4. Чому саме там він готовий дати волю сльозам?
8.5.  Який смисл вкладає в назву оповідання «Потрапити в сад»?