# data[].attributes.headline
   Ірен Роздобудько про Блеза Паскаля, Вольфі Моцарта, Ганса Андерсена, Катрусю Білокур, Чарлі Чапліна / І. Роздобудько. – К.: Грані- Т, 2007. – 144 с.

# data[].attributes.subject
   Ірен Роздобудько про Блеза Паскаля, Вольфі Моцарта, Ганса Андерсена, Катрусю Білокур, Чарлі Чапліна / І. Роздобудько. – К.: Грані- Т, 2007. – 144 с.

# data[].attributes.body
Анотація
Факти з життя тут переплітаються з фантазією письменниці Ірен Роздобудько, юні роки славетних людей дуже схожі на своєрідну казку, що буде цікавою кожній дитині. Це п'ять історій про дитинство видатних людей, які дуже рано досягнули успіху завдяки силі свого таланту. Обрані авторкою видатні постаті дуже різні за фахом і темпераментом – це письменник Ганс Християн Андерсен, художниця Катерина Білокур, кіноактор Чарлі Чаплін, композитор Вольфганг Амадей Моцарт та учений Блез Паскаль… Історії несуть добру енергетику, що неодмінно передасться вашій дитині. Хто знає, може вона теж захоче творити і колись стане видатним митцем чи ученим. Книжка розрахована на дітей дошкільного віку та учнів молодших класів. Книга отримала Почесну Грамоту конкурсу «Книга Форуму – 2007» у рамках ХIV Форуму видавців у Львові.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобутько                                         Ляказочки: казки / Ілюстрації Надьожної. – К.: Наш формат., 2020. – 48 с.         

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобутько                                         Ляказочки: казки / Ілюстрації Надьожної. – К.: Наш формат., 2020. – 48 с.         

# data[].attributes.body
Анотація
«Обережно, гумор!» – саме таке застереження варто було б зазначити в анотації до нової книжки Ірен Роздобудько. Адже без почуття гумору такі казки можуть налякати не лише дитину, а й непідготовленого дорослого 😉 Тож щоб підготуватися до читання ляказочок, попереджаємо: ніхто з героїв книжки не постраждав, збіги з реальним життям не можливі, навіть не намагайтеся!

До збірки ввійшло десять повчальних казок про дітей, які так чи інакше поводилися нечемно. Через їхню негідну поведінку до персонажів лякачок приходять велетенські булочки та величезні тіні, їх перетворюють на зернятка, крокодила або рибу, їм навіть погрожують відрізати язика – але все це, на щастя, літературна вигадка, щоб налякати малих вередунів. Таким чином авторка намагалася висміяти дитячі вередування і завдяки сміхові допомогти дітям у боротьбі з найжахливішими страхами.

Попри те, що всім героям оповідань три роки, БараБука не радить її читати дошкільнятам. У дітей цього віку ще не достатньо життєвого досвіду та знань, щоб сміятися з темряви, але дуже розвинута уява, щоб уявляти, що може в ній ховатися. Молодших школярів краще теж не лишати наодинці з книжкою, а читати разом, обговорюючи та перевіряючи, чи правильно розуміє дитина авторський гумор. Наприклад, історія про Стасика, якого бабця перетворила на крокодила, насправді не про жадібність хлопчика, як можуть подумати малі читаки. За сюжетом, на вулиці незнайома бабця попросила у хлопчика лизнути морозиво, а коли той відмовив, вона перетворила його на крокодила. Зрештою хлопчик повертається до бабусі і таки дає відкусити свого морозива. Авторка підсумовує: «Весело побіг Стасик додому. І більше ніколи не їв морозиво на вулиці». Але ж насправді меседж не про морозиво. Тож аби дитина не зробила хибних висновків, варто бути поруч і ще раз нагадати базові правила безпеки.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобудько. Коли оживають ляльки. – К.: Грані-Т, 2007. – 60 с.

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобудько. Коли оживають ляльки. – К.: Грані-Т, 2007. – 60 с.

# data[].attributes.body
Книга «Коли оживають ляльки» є збірником не поєднаних між собою сюжетно історій для дошкільного і молодшого шкільного віку.
«Винахідливі гноми». Дівчинка Оля дуже любила задавати запитання, як це властиво дітям її віку. Її цікавило, чи можна у ванній виростити з акваріумних рибок дельфіна або чому взимку замість дощу іде сніг, а влітку цвітуть квіти.
На її запитання відповідає гном, який розказує, що багато чого роблять працьовиті гноми: допомагають прийти весні і роблять зірки яскравішими.
«Подорож у скляну кульку». Ця казка медитативна. У світі кульки, де живуть Тіліл і Ліліт (між іншим, біблейське ім’я... Дух зла), немає зла. Але, щиро кажучи, хоч якоїсь моралі я у цьому творі не помітила.
«Духи, що живуть у посуді».
Початок казки: «У великому білому кухлі жив дух Хлюп-Хлюп. У високій склянці – дух Дзень-Дзень. У тендітній філіжанці з кавою оселився П-п-пих. А у двох старовинних різьблених келихах, що стояли на окремій полиці, господарювали дух Курамир і дух Кюми-Сарет» (С.26).
Кожен посуд має свою індивідуальність і призначення. Тільки старовинні келихи просто згадують минуле, бо вони втілення пам’яті, і їх вже не використовують у господарстві. З часом посуд у кухні змінюється, розбиваються, а старовинні келихи лишаються на своєму місці.
«Коли оживають ляльки». Це найбільша казка у збірці. Вона цілком нормальна психологічно, але має дивний підзаголовок: «Казка для дівчаток. Хлопчикам читати категорично забороняється!» (С.33). Якщо це загравання з аудиторією, то, на мій погляд, невдале.
За сюжетом у дівчинки Агнії було три ляльки – Полуниця, Омеляна і Мар’янка. Вони різні за вдачею, але об’єдналися проти дитини, щоб покарати її за погане поводження з іграшками, зменшили та перетворили на ляльку. Разом із трьома подружками Агнія потрапляє на бал до країни Під-Ванії, а тоді мандрує до країни Між-Стінії. Двоє ляльок знаходять своє щастя, і лише Мар’янка повертається разом із дівчинкою додому. Ставлення до іграшок у дівчинки після всього кардинально змінюється.
«Місяць у слоїку». Це остання казка. Вона написана у вигляді щоденникових записів, які залишилися від дідуся юного читача. Записи датовані 1911 роком. У центрі цієї невеличкої історії – маленьке дитяче диво, коли хлопчик справді вірить, що у його слоїку живе Місяць.

# data[].attributes.headline
Роздобудько, Ірен.   Пригоди на невідомому острові : повість / Роздобудько, Ірен ; мал. О. Грищенко. - Вінниця : Теза, 2008. - 156 c. : ілюстр. - (Пригодницька бібліотека). - Б. т. 

# data[].attributes.subject
Роздобудько, Ірен.   Пригоди на невідомому острові : повість / Роздобудько, Ірен ; мал. О. Грищенко. - Вінниця : Теза, 2008. - 156 c. : ілюстр. - (Пригодницька бібліотека). - Б. т. 

# data[].attributes.body
Анотація
Якщо є двоє дівчаток-п’ятикласниць, й одна з них розумниця, а інша більше схожа на хлопчика, то чекай небезпечних пригод та витівок. Рено, як її називають однолітки, і Клава – справжні подруги. І тому не дивуєшся, коли вони вирішують дослідити невідому печеру під річкою.
Хоча це небезпечно – лізти у нікому невідому печеру, та ще й пливти по ній на човні, лежачи і відштовхуючись від стін руками. Хоча дівчата й вважають, що завжди можуть повернутися, але й грот може обвалитися, й вони можуть не мати змоги розвернутися. Але це пригодницька казка, і тому таких запитань під час читання не виникає.
Потрапивши під землю, дівчат течією виносить до якоїсь дивної печери, а тоді в море, де вони і причалюють до невідомого острова, потрапляючи чи то у минуле, чи то у зовсім інший світ.
Треба віддати належне авторці: її героїні цілком адекватні і живі, поводяться відповідно до цієї ситуації. Вони різні і гармонійно доповнюють одна одну, тому можуть подобатись обидві.

Дівчатка знаходять таємничий скарб, який виявляється листом чоловіка, що колись потрапив на цей острів. Цей чоловік – грішник, обманув кохану жінку, а його брат став піратом з його вини. Хоча про останню обставину моряк на ім’я Франсуа Андре не знає. Перед смертю він хоче спокутувати свою провину і просить передати листа, де розкриває свою таємницю, хлопчику, якого виховав як власного сина.
За законами жанру і брат Франсуа – Бартоломью Андре, і хлопчик, про якого йде мова в листі, також опиняються на невідомому острові. Подруги бачать, як до острова наближається корабель, а пірати сходять на берег разом із трьома полоненими – капітаном, коком і юним Альбертом. Хлопчику таланить утекти, він зустрічається з Рено і Клавою, які не приховують, що народилися в зовсім іншому часі. Різниця у знаннях і вихованні стає приводом для багатьох кумедних непорозумінь і ситуацій.
Згодом всі діти опиняються у лабетах піратів. І зовсім не дивно, що той, кому вирішує допомогти Клава, – це не просто пірат Криве Око, а Бартоломью, і він ще остаточно не вирішив для себе, що його життєвий шлях – це грабунок і вбивства.
Авторці гарно вдалося зробити твір й пригодницьким, із небезпеками, але й водночас дуже добрим, без жорстокості. Якби його стиль був трохи іншим, то й змінилася б аудиторія.
Не бажаючи того, дівчатка стають каталізаторами змін в інших людях. Альберт знаходить свого батька, який хоче повернутися до нормального життя, бо у нього тепер є родина. Франсуа Андре отримує пробачення і спокій. Команда повертає собі корабель, бо без ватажків охочі до піратства присмиріли. А Рено і Клава повертаються додому.
Гарна історія, витримана у чіткій стилістиці відповідно до своєї аудиторії.
І єдине, за що хотілося б трохи пожурити авторку: не треба було у передмові писати про те, що ця історія була вигадана нею і її подругою ще у дитячому віці. Зрозуміло, що невідомого острова, він же острів Клаварен, названий на честь головних героїнь, не існує, і що доля навмисно звела на його березі всіх, хто міг змінити життя на краще, незалежно від того, в якому столітті народилися ті чи інші герої, і що все це є фантастичним припущенням. Але писати в авторській передмові, що це вигадка двох дівчаток, якось недобре. Є правила гри, і їх варто дотримуватися.

Висновок: Подорож до невідомого острова в компанії двох симпатичних героїнь – гарно проведений час, особливо довгим зимовим вечором.

# data[].attributes.headline
Роздобудько Ірен.                                             Арсен: повість : для дітей серед. шк. віку/ І. В. Роздобудько. - К. : Грані-Т, 2013. - 220 с.             

# data[].attributes.subject
Роздобудько Ірен.                                             Арсен: повість : для дітей серед. шк. віку/ І. В. Роздобудько. - К. : Грані-Т, 2013. - 220 с.             

# data[].attributes.body
Анотація:
13-річний Арсен піклується про маму сам, адже тато їх давно покинув. Однак хлопець вірить, що мама ще знайде надійного й порядного чоловіка. А найбільше він мріє про мандри, пригоди і таємниці, бо сидіти всеньке літо за компом у київській квартирі — це, погодьтеся, важко назвати незабутніми канікулами. Тому Арсен і зважився гайнути в село, до бабці з дідом, яких не бачив після розлучення батьків. І там багато про що Арсенові довелося поміркувати — особливо про те, що він має бути справжнім чоловіком; чимало здолати — образу на тата, відчуття своєї непотрібності в татовій родині та ревнощі до маленької зведеної сестрички, яка «забрала» в нього тата; чимало дізнатись — адже історія його роду стала «візитівкою» цілого села. А головне — Арсен закохався. Вперше і, можливо, назавжди…
Повість відомої письменниці Ірен Роздобудько розповідає про дорослішання, життєво важливі трансформації в свідомості й пошук моральних орієнтирів у житті.
Цитати
Я часто питаю себе — де воно, справжнє життя? Невже лише під обкладинками книг, на дисках з фільмами чи у піснях про війну? До непоганих книжок і фільмів мене привчила Юля (до речі, Юлею я називаю свою матусю, але про неї — згодом). Ті пісні, фільми і книги, які ми любимо — про гори, війну, справжню чоловічу дружбу, ризик, шалене кохання і красиву смерть у бою.
Часом думати про те, що все це так і лишиться під тими обкладинками, геть нестерпно — аж хочеться тікати світ за очі. Сісти на корабель і відчалити в якусь «гарячу точку». Адже в наш час їх вистачає. Колись так і вчиню! Скільки можна сидіти на одному місці?!
Я мрію про подорожі, загадки, скарби і небезпеку. Але де те все знайдеш?! Хіба в комп'ютерних іграх. Спершу я так і робив — цілими вечорами кнопки натискав. То з роботами боровся, то з інопланетянами воював, то скарби шукав. Потім мене пробило: ну й дурня! Сидиш у кріслі, точиш чіпси, мов миша картон, працюєш лише пальцями, а вдаєш, що світ підкорюєш! І скільки ж нас таких по всьому світу? Мільйон? Більше? Сидимо, жиріємо і вдаємо з себе героїв. Віртуальних. У разі небезпеки — клац! — перезавантажився і — знову на коні. Це, як на мене, принизливо…
Ти гадаєш, що ти один такий? Та у нас півшколи живе з матусями. Немає в тому ніяких трагедій і таємниць. Дорослі — йолопи. І це не наша справа.
Я багато думав про те, що дорослі часом можуть бути жорстокішими за дітей і одним словом вдарити набагато болючіше, ніж коли ми розбиваємо одне одному носи. І при цьому вважатимуть, що мають на це повне право.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобудько                                                      ЯК ЗРОЗУМІТИ ХЛОПЦІВ?       

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобудько                                                      ЯК ЗРОЗУМІТИ ХЛОПЦІВ?       

# data[].attributes.body
На уроці вчителька довго розповідала про те, як мають себе поводити хлопці та дівчата. Виявилося, що мені багато чого не можна! Наприклад, битися, мов на шаблях, на лінійках з Олегом та Костиком! Плюватися з трубочки пожованим папірцем! Не можна бігати коридорами і з розгону ковзатися на слизькій підлозі! Сидіти на підвіконні. Їсти на уроці бутерброд. І малювати в зошиті з математики цифри у спідничках і бантиках. Ну, багато чого не можна.
Дізнавшись про це, я засумувала, адже дуже кортіло мати відзнаку за поведінку, якої не мала ще ні разу. Але я старалася.
Старались і хлопці. Адже вчителька оголосила «місяць чемної поведінки». Вони теж мали купу обов’язків. І теж зробили для себе купу відкриттів. Наприклад, вчителька розповіла, що ознакою справжнього чоловіка є те, що він носить портфель дівчини і навіть може провести її зі школи додому.  Ірен Роздобудько, Як зрозуміти хлопців, оповідання для дітей

Краще б вона цього не говорила! Всі одразу захотіли показати себе справжніми чоловіками. Особливо Юра — хлопчик, що сидів за останньою партою.
Наступного ж дня він чекав мене біля виходу зі школи.
Я вийшла, розмахуючи портфелем і міркуючи, де б його подіти, доки ловитиму метеликів на клумбі. Юра зненацька підскочив до мене й вихопив портфель.
А вихопивши, почервонів мов рак, і помчав уперед.

За матеріалами: Хрестоматія сучасної української дитячої літератури для читання в 3, 4 класах серії «Шкільна бібліотека». Укладання та передмова Тетяни Стус. Львів, "Видавництво Старого Лева", 2016, стор. 169 - 170.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобудько                                   ПІДКИДЬОК   

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобудько                                   ПІДКИДЬОК   

# data[].attributes.body
У мене була найбільша мрія: знайти підки́дька. Адже мама категорично відмовлялася подарувати мені братика.
Ну й не треба, думала я, сама його знайду і принесу додому!
Мені здавалося, що немовлята-підкидьки лежать на кожному кроці, на кожній лаві у парку чи на порозі дитячої поліклініки.
Що таке буває, я дізналась із жалісної історії, яку мені колись прочитала бабуся. А ще я подивилася фільм, який так і називався — «Підкидьок». Отже, це правда!
О, мріяла я, мій малюк, якого я знайду, буде рум’яним та розумним, він одразу обхопить мене за шию, а я понесу його не в міліцію, а додому, мамі.
Ми купатимемо його, варитимемо йому кашу. А  ще краще — я буду віддавати йому свою порцію, я ж манної каші все одно терпіти не можу.
А потім я гратимусь із ним у дворі на заздрість усім, хто бавиться неживими ляльками.
Ось так я мріяла, нишпорячи очима по лавах, порогах і кущах.
І нарешті трапилося диво! На міській алеї я знайшла те, чого так довго шукала. На лаві самотньо сиділа маленька дівчинка з великим рожевим бантом на голові. Я пильно роздивилася навколо: поруч нікого не було. Бідна дівчинка!
І така гарненька! Так ось, якими вони бувають, ці підкидьки...
Як добре, що я знайшла її першою!
Я підняла малу. Вона була доволі важка. Але я, сопучи й зупиняючись на кожному кроці, понесла її додому. Дівча всміхалося та щебетало щось мені на вухо.
Я ледве дісталася нашого третього поверху і штовхнула двері ногою.
— Мамо, мамо, йди швидше! Я  знайшла дівчинку!  — радісно закричала я. — Давай будемо її купати!
З кухні, витираючи руки об фартух, вийшла мама.
— О, господи... — тільки й змогла вимовити вона та повільно опустилася на стілець, тримаючись за серце.
Тут дівчинка голосно заревіла й почала смикати мене за коси.
Мама хутко зняла фартух, підхопила її на руки і суворо звернулася до мене:
— Де ти її взяла?
Я пояснила. Мама разом із дитиною миттю вибігла з хати. Я — слідом.
На алеї метушилася якась жінка, навколо неї зібрався натовп на чолі з міліціонером.
Мама щось довго пояснювала і перепрошувала. Натовп гудів, дехто сміявся, показуючи на мене пальцем. Жінка притискала до себе мого підкидька і сварила маму.
... Додому ми поверталися мовчки.
— Ну невже ти не розумієш, — згодом сказала мама, — що малюки — не гриби й не ростуть на кожному кроці?
Я все розуміла. Та все  ж перед тим, як піднятися на сходи, зазирнула під лаву в дворі: може, хоч там причаїлося нічиє немовля?..

За матеріалами: Хрестоматія сучасної української дитячої літератури для читання в 3, 4 класах серії «Шкільна бібліотека». Укладання та передмова Тетяни Стус. Львів, "Видавництво Старого Лева", 2016, стор. 167 - 169.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобудько                                                                                                                        Я ЗНІМАТИМУСЯ В КІНО    

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобудько                                                                                                                        Я ЗНІМАТИМУСЯ В КІНО    

# data[].attributes.body
У нашому дворі всі мріяли про кіно. Ми захоплено дивилися фільми й гадали: як у них потрапляють діти? Сусідка, котра працювала в театрі вахтеркою, якось сказала, що режисе́ри*1 часом самі бігають вулицями і вишукують дітей для своїх фільмів.
Щомиті, блукаючи нашим маленьким містом, я очікувала на запитання: «Дівчинко, хочеш зніматися в кіно?»
Я знала, що відповім не одразу. З індійських фільмів я навчилася «чарівного погляду», вартого майбутньої кінозірки, — цим поглядом я маю подивитися на режисера!
Головне — не квапитись. Стоячи вдома перед люстерком я тренувала цей погляд: заплющувала очі й рахувала: «Один, два, три...» — і тільки на «п’ять» повільно підіймала повіки та округлювала очі до неймовірних розмірів. От якщо я погляну саме так, кожний режисер одразу зрозуміє, що перед ним — талановита актриса й справжня красуня. А головне, подумає він, як вона вміє тримати паузу!
— Я зніматимусь у кіно! — повідомила я всім у своєму дворі.
«Всім»  — це моїй подружці Ольці, її братові-близнюкові Сашку та Язикатій Куці (Кукою цю старшу дівчинку називали вдома, а вже у дворі до неї приліпилося ще й прізвисько).
— Та ти що?!! — захоплено вигукнули брат з сестрою й, немов флюгери, одночасно повернулися до мене.
— Ну то й що? — зневажливо знизала плечима горда Кука. — А мені мама скоро купить золоту сукню!
Аргументів проти золотої сукні у мене не знайшлось, а Олька та Сашко з таким самим захватом повернулися до Куки:
— Ух ти! Справді — золоту?!
А я пішла з подвір’я на вулицю. Туди, де великою чередою бродили безпритульні режисери. Я йшла і думала, що запросто зіграю і Попелюшку, і дівчинку-розвідницю, і Герду...
— Дівчинко... — раптом почула я над своєю головою приємний баритон.
«Ось воно — почалося! Режисер! Нарешті... — промайнула думка. — Отже, не забути про чарівний погляд! Один, два...»
Я відраховувала миті й не квапилася підіймати голову.
Ще, ще хвильку, і він збагне, кого зустрів на своєму режисерському шляху!
— Дівчинко! — знову покликав голос.
Яку ж роль мені запропонують? — міркувала тим часом я, не підводячи очей і рахуючи: три, чотири...
Ще мить, і я погляну так, як дивляться красуні з листівок, котрі збирала моя мама. Ось зараз!
Мої щоки палали, дихання майже зупинилося, серце калатало так гучно, що я не чула вуличного гомону.
— Дівчинко, — голос посуворішав. — Та ти що, спиш на ходу?! Ну й діти пішли — ніякого виховання! Паска добрячого на вас нема! Як пройти до овочевого магазину?!!
— Ну що ви причепилися до дитини? — почула я інший
голос, і лагідна жіноча рука погладила мене по голові. — Бачите, в неї щось з очима. Бідолашна дитина! І хто ж її так злякав? Може, вона сирота, може, їсти хоче...
— Біжи, нехай мама тобі носа витре! І не тиняйся вулицями! — сказав хтось третій. — А то бабай забере...
Потім усі розійшлися.
А я зрозуміла, що то був не режисер...
Я повернулась у двір.
Близнюки й Язиката Кука все ще обговорювали переваги золотої сукні перед химерною мрією про кіно. Я гордо їх оминула й пішла додому.
Вже перед дверима свого під’їзду озирнулась і голосно свиснула крізь дірку в зубах.
З голуб’ятні здійнялися голуби.
Близнюки і  Кука завмерли та здивовано глянули на мене.
— Я зніматимуся в кіно! — ковтаючи сльози, заявила я і зникла в під’їзді...

*1 Режисе́р — творчий керівник спектаклю, кінофільму, вистави тощо.

За матеріалами: Хрестоматія сучасної української дитячої літератури для читання в 3, 4 класах серії «Шкільна бібліотека». Укладання та передмова Тетяни Стус. Львів, "Видавництво Старого Лева", 2016, стор. 164 - 167. Ілюстрація Олесі Магеровської.

# data[].attributes.headline
Ірен Роздобудько                                                 ДИКІ ОБРАЗИ ДИКОБРАЗА   

# data[].attributes.subject
Ірен Роздобудько                                                 ДИКІ ОБРАЗИ ДИКОБРАЗА   

# data[].attributes.body
В одному прадавньому лісі жило маленьке звірятко — Невідомо-Хто.
Воно мало таку ніжну й тонку шкіру, що на сонці крізь неї просвічувалося тремтливе серденько. Крапля дощу чи листок, що зривався з дерева й падав на Невідомо-Кого, завдавали йому неабияких прикрощів. І тому Невідомо-Хто весь час ховалося у своїй нірці під жму́тком *1 торішнього листя.
Одного разу Невідомо-Хто вирішило: «Не можу так більше жити!» — і вийшло на прогулянку. На межі лісу й поля воно побачило зграю мишей і зраділо: миші були дуже схожі на нього. Тільки мали хутряні шубки й були страшенно прудкі. Невідомо-Хто втішилося, що зустріло друзів. Але миші хором сказали:
— Ти не з нашого пле́мені *2. Ми не хочемо тебе знати!
Невідомо-Хто повернулося до своєї нірки й запорпалося носом у листя. Тієї ночі воно погано спало, увесь час крутилося уві сні, чухало спинку й попискувало. А коли настав ранок, Невідомо-Хто зі здивуванням помітило, що на ньому виросла... голка.
— Ось хто я тепер — єдиноріг! — зраділо Невідомо-Хто й пішло до єдинорогів.
Єдинороги були великі й суворі. Вони кресали копитами:
— Геть! Ти — не з нашого племені! Краще не потрапляй нам під ноги — розтопчемо!
І Невідомо-Хто знову заховалося у нірку. І знову погано спало...
А під ранок біля тої голки з’явилася ще одна...
— Тепер я — справжній олень! — подумало Невідомо-Хто і вирушило до оленів.
Але красені-олені навіть не почули, що до них хтось гукає!
Наступної ночі біля тих двох голок виросла третя. Це було дуже схоже на корону.
— Я, мабуть, принц! — вирішило Невідомо-Хто й пішло шукати своє королівство.
Але його гнали звідусіль. У звірів був свій цар — лев, у птахів — орел, у риб — кит. І всі сміялися із незграбного шукача трону. А після кожної ночі, впродовж якої Невідомо-Хто ображено сопіло і зітхало, з’являлися нові й нові більшим за самого себе вдвічі. Йому було важко носити своє колюче й гостре вбрання, але тепер уже ніхто не наважувався образити його. Дуже вже грізно стирчали голки!
...І тепер, коли у Дикобраза питають, чому він так одягнений, він сумно хитає головою і каже:
— О, це все — від диких образ...

*1  Жму́ток — невелика в’язка чого-небудь; пучок.
*2  Пле́м’я — рід, група близьких людей чи тварин.

За матеріалами: Хрестоматія сучасної української дитячої літератури для читання в 1, 2 класах серії «Шкільна бібліотека». Укладання Тетяни Стус. Львів, "Видавництво Старого Лева", 2016, стор. 54 - 57.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірен Роздобудько "Дикі образи дикобраза"  (Уривок з Хрестоматії дитячого читання для 1-2 класів)