# data[].attributes.body
Prima nuvelă istorică din literatura română, „Alexandru Lăpușneanul” de Costache Negruzzi, aparține prozei romantice, fiind publicată în perioada pașoptistă, în primul număr al revistei „Dacia literară”.

# data[].attributes.attachment_link.title
Psihotrop - Mihai preda "Alexandru Lapusneanu"

# data[].attributes.body
Argumente:

tema de inspirație istorică;

construcția liniară;

personaje excepționale în situații excepționale

antiteza blândețe- cruzime

culoarea epocii

# data[].attributes.body
Raportul realitate- ficțiune
Surse de inspirație: „Letopisețul Țării Moldovei” de Grigore Ureche și cel al lui Miron Costin

# data[].attributes.body
a doua domnie a lui Lăpușneanu, în Moldova

# data[].attributes.body
lupta pentru putere în a doua domnie a lui Alexandru Lăpușneanu ( 1564-1569), în Moldova secolului al XVI-lea.

# data[].attributes.body
Înlănțuirea

# data[].attributes.body
(au calități și defecte ieșite din comun), în situații excepționale, construite în antiteză, liniare psihologic, rostesc replici memorabile.

# data[].attributes.body
Alexandru Lăpușneanul-Personalitate istorică - proiect elevi

# data[].attributes.body
1. o replică memorabilă: „Dacă voi nu mă vreți, eu vă vreu...”, în capitolul I;
2. o situație excepțională: scena uciderii celor 47 de boieri, în capitolul al III-lea.

# data[].attributes.body
Capitolul I: expozițiunea (întoarcerea lui Alexandru Lăpușneanul la tronul Moldovei, în 1564 și întâlnirea cu solia boierilor) și intriga (hotărârea domnitorului de a-și relua tronul)

Capitolul al II-lea: desfășurarea acțiunii ( deciziile luate de domnitor în a doua domnie, urmate de discuția cu dooamna Ruxandra);

Capitolul al III-lea- punctul culminant ( discursul domnitorului la mitropolie, ospățul de la palat, uciderea celor 47 de boieri, a lui Moțoc, „leacul de frică”

Capitolul al IV-lea- deznodământul (otrăvirea tiranului).

# data[].attributes.body
„ Al. Lăpuşneanul e alcătuit din contraste tari: echitabil, necruţător, lucid...”

( Zoe Dumitrescu – Buşulenga)

„ Al. Lăpuşneanul este considerat un tiran cu plăcerea neroniană de a construi spectacole...”.

( Gabriel Dimisianu)

„... damnat, osîndit de providenţă să verse sînge, un monstru moral...”.

( G. Călinescu)

# data[].attributes.body
„ De ţara nibelungă ades îşi amintea,/
De clipele ferice, pe care le pierdea/
Prin a lui Siegfried moarte. Pe Hagen îl ura/
Şi îşi zicea adesea: „ Au, fapta lui când o voi răzbuna?”/(...)
Dorinţa să-şi răzbune arareori slăbea;/
Gândea: „Sînt azi bogată. Averea asta a mea/
M-ajută, poate-odată pe duşmani să-i lovesc;7
Dar mai ales pe Hagen mai mult decât pe-oricine îl urăsc!/
După iubitu-mi Siegfried ce tare mai tânjesc!7
Aş vrea să fiu la ceia ce m-au lovit! Doresc/
Să mi-l răzbun odată! Ah, de-aş putea curând!”/
Vorbi a lui Atila frumoasă soaţă cu amarnic gând./

# data[].attributes.body
„ Hei! Copii, copii argaţi!
Somnul dulce voi lăsaţi,
Ş-un cal iute-mi înşăuaţi,
Puneţi şaua bărbăteşte
Să incalec voiniceşte”
Ea pe cal se arunca
Şi spre Dunăre-alerga
Haulind şi chiuind,
Buzduganul invârtind
Cât haiducii o zărea,
Loc de fugă nu găsea
Iară Salga-i urmarea
Şi din gur-aşa răcnea:
„Ian aşteapt aşteapt aşteaptă
Să luptăm la luptă dreaptă,
Căpitan Caracatuci
Vătăjel peste haiduci(...)”

# data[].attributes.body
19.„ Prea iubiţilor, nu vă răzbunaţi singuri, ci lăsaţi să se răzbune mânia lui Dumnezeu, căci este scris: „ Răzbunarea este a Mea; Eu voi răsplăti” zice Domnul.
20. Dimpotrivă:” dacă îi este foame vrăjmaşului tău, da-i să mănânce; dacă-i este sete, dă-i să bea; căci dacă vei face astfel , vei grămădi cărbuni aprinşi pe capul lui.”
21. Nu te lăsa biruit de rău, ci biruieşte răul prin bine.

# data[].attributes.headline
Tatuatorul de la Auschwitz de Heather Morris

# data[].attributes.subject
Tatuatorul de la Auschwitz de Heather Morris

# data[].attributes.body
Un milion de exemplare vandute in noua luni de la aparitie, intre ianuarie si septembrie 2018 • Romanul cel mai bine vandut in Marea Britanie si Irlanda in 2018 • Bestseller in SUA, Canada, Australia, Africa de Sud, Olanda, Portugalia, Ungaria etc. • 25 de saptamani in top 10 Sunday Times • Bestseller Amazon, New York Times, Saturday Times, The Irish Times, The Northern Eco • Carte tradusa in peste 35 de tari • In curs de adaptare TV.

Tatuatorul de la Auschwitz se bazeaza pe povestea din spatele unuia dintre cele mai puternice simboluri ale Holocaustului: numerele verzi-albastrui tatuate pe bratele prizonierilor, femei si barbati deopotriva. Cand lui Lale i se ofera ocazia de a fi Tatowierer la Auschwitz, tanarul evreu slovac intelege ca aceasta poate fi sansa lui sa supravietuiasca, desi trebuie sa-si intepe pana la sange semenii, act pe care il resimte ca pe o dureroasa profanare. De la masa la care lucreaza, nici nu i se permite sa ridice capul spre cei al caror destin il pecetluieste astfel. Dar intr-o zi reuseste sa surprinda privirea unei tinere al carei nume il afla in cele din urma: Gita.

Traducere de Luana Schidu

Fragment din romanul "Tatuatorul de la Auschwitz" de Heather Morris:

"Ploua de zile intregi, dar in dimineata asta soarele se straduieste sa arunce putina lumina asupra mohoratului complex Birkenau, in timp ce Lale si Pepan isi pregatesc locul de munca. Au doua mese, sticle cu cerneala, o multime de ace.
- Grabeste-te, Lale, uite-i ca vin!
Lale ridica privirea si e uluit la vederea zecilor de femei tinere care sunt conduse spre ei. Stia ca sunt fete la Auschwitz, dar nu aici, la Birkenau, in acest iad al iadurilor.
- Ceva un pic diferit in dimineata asta, Lale - au mutat niste fete de la Auschwitz aici si unora trebuie sa li se refaca numerele.
- 🤬?
- Numerele le-au fost racute cu o stampila care a fost ineficienta. Trebuie sa le facem ca lumea. N-avem timp sa le admiram, doar fa-ti treaba.
- Nu pot.
- Fa-ti treaba, Lale. Sa nu spui o vorba nici uneia dintre ele. Sa nu faci vreo prostie.
Sirul de tinere inainteaza serpuind in fata lui.
- Nu pot sa fac asta. Te rog, Pepan, nu putem sa facem asa ceva!

- Ba poti, Lale. Trebuie. Daca n-o faci, o s-o faca altcineva, si atunci te-am salvat degeaba. Fa-ti treaba si gata!
Pepan il priveste staruitor in ochi. Spaima se instaleaza adanc in oasele lui Lale. Pepan are dreptate. Daca respecta regulile, risca moartea.
Isi incepe "treaba". Lale incearca sa nu priveasca in sus. Ia foaia de hartie care-i este intinsa. Trebuie sa transcrie cele cinci cifre pe bratul fetei care o tine in mana. Este deja un numar acolo, dar s-a cam sters. Baga acul in bratul ei stang, trasand un 3; incearca s-o faca cu blandete. Tasneste sangele. Dar acul n-a patruns destul de adanc si trebuie sa traseze cifra din nou. Ea nici nu tresare la durerea pe care Lale stie ca i-o provoaca. Au fost avertizate – sa nu spui nimic, sa nu faci nimic. El sterge sangele si freaca rana cu cerneala verde.
- Mai repede! sopteste Pepan.
Lale taraganeaza. Una e sa tatuezi brate de barbati, dar sa profanezi corpuri de fete e ingrozitor. Ridicand ochii, vede un barbat in halat alb care trece incet in revista sirul de fete. Din cand in cand se opreste sa inspecteze fata si trupul unei tinere ingrozite. In cele din urma, ajunge la Lale. In timp ce el tine mana fetei cat poate de bland, barbatul o prinde de barbie si ii intoarce brutal capul dintr-o parte intr-alta. Lale priveste in ochii inspaimantati. Buzele ei se misca, parand ca vor sa spuna ceva. Lale o strange tare de brat s-o opreasca. Ea il priveste, si el ii face semn: „Sss". Barbatul in halat alb ii da drumul si se indeparteaza."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
DIALOGUL ARTELOR

Alte articole de
Lilia FLOREA-DONICA

Revista Limba Română
Nr. 11-12, anul XIX, 2009
Pentru tipar

Arheologia noastră costumară, cu numeroasele
şi efemerele variante ale portului pământean,
oglindeşte pe parcursul ei însăşi Istoria Principatelor Româneşti
cu frământările lor sociale, cu necontenitele lupte pentru libertate.

Referitor la vestimentaţia Ţării Româneşti şi Moldovei din Evul Mediu avem un bogat material documentar datorită, în primul rând, scrierilor lui Miron Costin, Nicolae Iorga, Alexandru Odobescu ş.a., acestea constituind o mărturie de autentică valoare ştiinţifică. Dacă vorbim despre articolele vestimentare reprezentative pentru arta medievală, ar fi bine să amintim de persoanele care se ocupau de garderobă pe acele timpuri, de rolul şi importanţa lor şi de „arhitectonica" costumelor împărăteşti pe teritoriul Moldovei şi al Ţării Româneşti.

Nicolae Stoicescu, în monografia sa apărută în 1968, prezintă originea, organizarea şi atribuţiile sfatului domnesc, în ansamblul său, ca şi originea, evoluţia, atribuţiile şi veniturile fiecărei mari dregătorii în parte. De asemenea, autorul face referiri importante şi la vistier sau protovistier (lat. vestis „haină"). În Ţara Românească, vistierul, unul dintre primii dregători menţionaţi în documentele din timpul domniei lui Mircea cel Bătrân, avea două atribuţii:

1. de a supraveghea strângerea veniturilor ţării şi modul în care se cheltuiau acestea;

2. de a aproviziona curtea domnească cu blănuri şi stofe scumpe, necesare pentru garderoba domnului şi pentru darurile pe care acesta le făcea străinilor.

În a doua jum. a sec. al XV-lea, locul unde se păstrau blănurile domnului se numea vistierie. Spre exemplu, Radu cel Frumos a interzis negustorilor să scoată din ţară blănuri de vulpi, jderi, râşi, acestea păstrându-se în vistieria sa. În Moldova primele menţiuni despre vistieri apar la începutul domniei lui Alexandru cel Bun, februarie 1400, aici ei numindu-se vistiarnici sau vistiari.

Corina Niculescu, în Istoria costumului de curte în Ţările Române, descrie piesele caracteristice pentru costumul bărbătesc: cămaşa brodată cu fir aurit pe guler, pe manşete şi pe piept; şi cel feminin: rochii lungi din mătase şi catifea, cu mantie din brocard sau atlas îmblănit cu hermină şi jderi sau din „scumpe stofe de aur", închise cu nasturi de argint aurit. În aceeaşi ordine de idei, îi menţionăm, de asemenea, pe Al. Alexianu cu Mode şi veşminte din trecut (1971), pe Andrei Eşanu cu Ştefan cel Mare, 540 ani de la Înscăunare (Combinatul Poligrafic, Chişinău, 2004), pe Nicolae Iorga în scrierile căruia se întâlnesc descrieri ale picturilor murale şi ale icoanelor ce se găsesc în bisericile şi mănăstirile ridicate în acele vremuri, ale gravurilor, frescelor, stampelor etc.

Costumul secolului XIII-XIV din Moldova este reprezentat astăzi prin foarte puţine exemplare, destul de deteriorate, rămânând intacte doar unele podoabe (cercei, podoabe capilare, inele, brăţări), majoritatea fiind de origine bizantină sau imitaţii care se produceau la Kiev. De asemenea, s-au mai păstrat nasturi, cingători, catarame. Problema însă este că majoritatea obiectelor erau aduse din centrele bizantine sau orientale, de către negustorii străini, de aceea nu reflectă o imagine complexă a costumului nostru. Mai relevante sunt portretele din picturile murale ale sec. al XIV-lea, sculpturi, miniaturi, din alte materiale arheologice ş.a.

Spre exemplu, picturile, monedele ş.a. păstrate la curtea de Argeş ne permit să determinăm două tipuri de costume: primul este cu specific militar, ţinând, mai degrabă, de sec. al XIII-lea şi începutul sec. al XIV-lea, iar al doilea tip este cel de curte, din a doua jumătate a sec. XIV. În prima categorie se înscrie, de exemplu, costumul ctitorului de la Strei, zugrăvit pe stâlpul bisericii domneşti de la Argeş. Este format dintr-o tunică strâmtă, cu mânecile lungi, strânse la manşetă, peste care poartă un pieptar vişiniu, răscroit la umeri, închis în faţă cu nasturi până la gât, îngustat pe şolduri cu o curea subţire de piele, care prinde sabia în faţă. Pe cap purta o bonetă ascuţită, iar sub ea o scufie care acoperea părul. În jos - pantaloni strâmţi. Un costum asemănător este reprezentat şi la biserica sf. Nicolae din Argeş.

Până în sec. al XV-lea costumul a avut o înfăţişare europeană, în perioada următoare influenţele vestimentaţiei musulmane au lăsat amprente vizibile asupra îmbrăcămintei voievozilor, a boierilor sau nobililor. N. Iorga stabileşte tendinţele stilului vestimentar în funcţie de perioadele istorice: 1 - până în sec. al XV-lea - sub influenţa costumului oriental şi bizantin; 2 - influenţă occidentală; 3 - revenirea la formele bizantine aduse de fanarioţii greci, dar în sec. al XVIII-lea vor fi preluate elemente din costumul turcesc, 4 - influenţele modei Occidentului.

Costumul voievozilor basarabi este bogat şi strălucitor, format dintr-o jupană(rochie) ajustată pe corp, de culoare roşie-purpurie, mâneci strâmte, guler larg terminat în ciucuri ce se răsfrâng pe umeri şi mantia care se purta peste rochie. Mai aveau şi o tunică, împodobită cu dungi aurite, pantalon, ciorap mulat pe picior, cizmuliţe joase, iar mai târziu, papuci orientali. Pe cap voievozii şi curtenii purtau coroană voluminoasă şi bogat ornată sau bonetă cu calota mai îngustă la bază şi mai lată în partea de sus.

Costumul Doamnei ţării este compus dintr-o haină bogată în stil bizantin, pe cap - o coroană asemănătoare cu cea a voievodului, sub coroană având o coafură foarte elegantă.

La mănăstirea Cozia sau la biserica episcopală de la curtea de Argeş îl putem vedea, în pictura murală, pe somptuosul şi elegantul voievod Mircea cel Bătrân, având pe el o tunică, ciorapi strâmţi cusuţi la genunchi în fir de aur, pantofi ornamentaţi cu vulturi cu două capete. Deasupra poartă hlamidă roşie cu bordură de aur, pe cap - coroană cu trei ramuri.

Veşmintele se confecţionau din stofe de origine apuseană, iar mătăsurile şi catifelele erau italiene sau turceşti, toate aduse de negustorii genovezi, florentini, lioveni, braşoveni sau sibieni. Croiala făcută după tiparele occidentale vădea şi influenţe bizantine. Deseori hainele scumpe erau aduse de peste hotare, dar se confecţionau şi în ţară.

Alexandru cel Bun este reprezentat în haine fastuoase şi elegante de modă poloneză. Pe cap nu poartă coroană, ci pălărie înaltă de stofă păroasă, cu borurile răsfrânte în sus, de provenienţă germană. Alexandru cel Bun mai are şi alte ţinute: cu coronă pe cap şi în caftan bizantin.

Foarte solemnă şi bogată este ţinuta lui Ştefan cel Mare şi Sfânt, cu mantie lungă de ţesătură cu desene floristice de aur, cu mâneci largi de tip pâlnie, cu gulerul, mânecile şi poalele împodobite cu galoane de fir aurit.

Caracteristică pentru perioada lui Alexandru cel Bun este şi o altă piesă vestimentară - mitra, o pălărie înaltă de postav de culoare roşie, brodată cu fir aurit şi ornată cu pietre preţioase,de origine persană, purtată de arhierei şi arhimandriţi la slujbele religioase. În garderoba acestora mai sunt şi şubele sau cabaniţele, din postavuri scumpe, ţesute cu fir de aur şi de mătase în motive geometrice sau florale. Aceste broderii se regăsesc la Suceava şi Bistriţa, la mănăstirile Putna şi Voroneţ.

Îmbrăcămintea ţărănească era din cânepă ţesută în condiţii casnice, mai târziu va fi îmbogăţită prin ii, fote, catrinţe etc.

În sec. XVI-XVII, îmbrăcămintea va conţine o nuanţă orientală. Piesa de bază - caftanul, în diferite variante, va reflecta amprenta stilului renascentist. Sub caftan se purta anteriul, o haină lungă cu mâneci strâmte, încheiat în faţă cu nasturi până la talie şi încins cu brâu - purtat mai ales de preoţi. Luxul veşmintelor mai este pus în valoare şi de accesorii din aur sau din alte materiale valoroase, aurite (diademe, lănţişoare etc.), ca, de exemplu, în vestimentaţia lui Mihai Viteazul sau a lui Petru Rareş. Foarte luxoasă este şi garderoba lui Vasile Lupu - una dintre cele mai arătoase de pe timpuri: blănuri de samur sau zibelină, haine scumpe de postav din brocarturi veneţiene şi alte ţesături de valoare aduse de la Ţarigrad sau din Extremul Orient, din Germania, Polonia etc.

La sf. sec. XVII putem vorbi de acelaşi lux. Boierii poartă işlicul de catifea roşie şi dulama scumpă, încinsă în talie cu o centură colorată, cu pafta bătută cu nestemate, şi papuci galbeni. Doamnele poartă şi ele pe cap renumitul işlic de samur (căciulă mare de blană ori de postav, de formă rotundă sau pătrată), care reprezenta şi un indiciu privind rangul boierilor.

Portul sec. al XVIII-lea e marcat de influenţa Porţii Otomane. Conform unei note făcute de ofiţerul suedez Von Wrismantell, „portul şi îmbrăcămintea bărbaţilor este o căciulă, pe capul lor pe jumătate ras, iar îmbrăcămintea este după modelul vechilor costume poloneze".

Oriental sau apusean, luxul domnitorilor şi al boierilor va continua să se menţină. În a doua jumătate a sec. al XVIII-lea apar unele schimbări în stilul garderobei. Anteriul se îmbracă peste dulamă, în loc de sucne vor fi rochiile. Se importă mărfuri apusene (mătăsuri, stofe şi postavuri) de provenienţă engleză, franceză sau germană, cumpărate de negustori români sau greci din târgul de la Lipsca. Domnitorii şi boierii îmbracă haine lungi blănite, guler lat, purtate peste anteriu, pe cap având işlic. Soţiile îmbracă rochii de mătase drapate la piept sau închise în faţă cu nasturi, uşor decoltate, cu talia marcată printr-un colan sau având talia ridicată sub sâni, gulere de dantele, eşarfe brodate cu fir preţios. Peste rochii îşi pun mantii din brocard sau catifea, blănite sau ajustate pe corp. Pe cap poartă turbane lungi şi grele din mătase vărgată, de formă conică, împodobite cu pene şi flori viu colorate.

Pe la sf. sec. al XVIII-lea se observă din ce în ce mai rar ţesăturile strălucitoare cu fir de aur, mătăsuri, catifele cu flori de provenienţă orientală, accentuându-se tendinţele specificului vestimentar românesc.

1. Alexei Alexianu, Mode şi veşminte din trecut, tom. I-II, Bucureşti.

2. Corina Niculescu, Istoria costumului de curte în Ţările Române, sec. XIV-XVIII, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1970.

3. Miron Costin, Letopiseţul Ţării Moldovei, Editura Junimea, Iaşi, 1986.

4. Nicolae Stoicescu, Sfatul Domnesc şi marii Dregători din Ţara Românească şi Moldova, Editura Academiei Republicii Socialiste România, Bucureşti, 1968, p. 217.

5. Nicolae Iorga, Z. C. Arbore, Basarabia noastră, 1993.

6. I. Bogdan, Relaţiile, p. 108-109.

7. Doc. priv. ist. Rom., A., veac XIV-X V, p. 8.

# data[].attributes.attachment_link.description
DIALOGUL ARTELOR Alte articole de Lilia FLOREA-DONICA Revista Limba Română Nr. 11-12, anul XIX, 2009 Pentru tipar Arheologia noastră costumară, cu numeroasele şi efemerele variante ale portului pământean, oglindeşte pe parcursul ei însăşi Istoria Principatelor Româneşti cu frământările lor sociale, cu necontenitele lupte pentru libertate.

# data[].attributes.body
„ – Dacă voi nu mă vreţi, eu vă vreu, răspunse Lăpuşneanul, a căruia ochi scîntieră caun fulger, şi dacă voi nu mă iubiţi, eu vă iubesc pre voi , şi voi merge ori cu voia, ori fără voia voastră. Să mă-ntorc? Mai degrabă-şi va întoarce Dunărea cursul îndărăt.”

„ Dar tu, Moţoace? învechit în zile rele, deprins a te ciocoi la toţi domnii, ai vîndut pre Despot, m-ai vîndut şi pre mine, vei vinde şi pre Tomşa; ... te voi cruţa, căci îmi eşti trebuitor, ca să mă mai uşurezi de blăstemurile norodului. Sunt alţi trîntori, de care trebuie curăţit stupul.”

„ – Proşti, dar mulţi, răspunse Lăpuşneanul cu sînge rece; să omor o mulţime de oameni pentru un om, nu ar fi păcat?...

-   Destul! strigă Lăpuşneanul, nu te mai boci ca o muiere! Fii român verde. ...Că eşti un tîlhar şi un vînzător? Asta o ştie toată Moldova.”

„ Patru ani trecuseră de la scena aceasta. ... Dar pentru ca să nu uite dorul lui cel tainic de a vedea suferiri omeneşti, născoci feluri de schingiuiri.

Scotea ochii, tăia mîini, ciuntea şi seca pe care avea prepus; însă prepusurile lui erau părelnice, căci nime  nu mai  cuteza a cîrti...”.

“    - Oh! vrea să-l omoare, răcni duioasa mumă, strîngînd cu furie copilul la sîn.

- Nu-i vreme de stat în gînduri, doamnă, adăogi Spancioc.Adă-ţi aminte de doamna lui  Ştefăniţă-vodă şi alege între bărbat şi fiu.

- Ce zici, părinte? zise sărmana femeie, înturnîndu-se cu ochi lăcrămători spre mitropolitul.

- Crud şi cumplit este omul acesta, fiica mea; Domnul Dumnezeu să te povăţuiască.I ar eu mă duc să gătesc tot pentru purcederea noastră cu noul nostru  domn; şi pre cel vechi, Dumnezeu să-l ierte şi să te ierte şi pre tine. Zicînd aceste,cuviosul Teofan se depărtă.

# data[].attributes.body
Ruxanda luă un păhar de argint plin de apă, pe care-l aducea sluga; şi apoi, mahinaliceşte, lăsă să cadă otrava în el. Boierii o împinseră în camera bolnavului….

Ruxanda ieşi tremurîndă şi galbenă:

- Voi să daţi seama înaintea lui Dumnezeu,zise suspinînd.”

,,  Râdea; muşchii i se suceau în rîsul acesta şi ochii lui clipeau.

- Cu voia Măriii-Tale, zise Stroici, vedem că moşia noastră a să cadă de isnoavă. Cînd turcii vor pustii ţara, pe ce vei domni Măria-Ta?

-Şi cu ce vei sătura lăcomia acestor cete de păgîni ce aduci cu Măria-Ta? adăogi Spancioc.

-Cu averile voastre, nu cu banii ţăranilor pre care-i jupuiţi voi. Destul! Întoatceţi-vă şi spuneţi celui ce v-a trimis, ca să se ferească să nu dau peste el, de nu vrea să fac din ciolanele lui surle.

Boierii ieşiră mîhniţi. Moţoc rămase:

-Ce-ai rămas?

-Doamne! Doamne! zise el, căzînd în genunchi; nu ne pedepsi pre noi după fărădelegile noastre. Adă-ţi aminte că eşti pămîntean! Cruţă pre biata ţară! Vină numai cu cîţi maldoveni ai pe lîngă Măria-Ta şi noi chizeşluim că un fir de păr nu se va clăti din capul înălţimei-tale; şi de-ţi vor trebui oşti ne vom înarma noi. Încrede-te în noi!”

# data[].attributes.body
“ -Oameni buni! Măria-sa vodă întreabă ce vreţi şi ce ceriţi? Şi pentru ce aţi venit aşa cu zurba? Prostimea rămase cu gura căscată. Ea nu se aştepta la o asemenea întrebare. Venise fără să ştie pentru ce au venit şi ce vrea. Începe a se strînge cete-cete şi a întreba unii pe alţii ce să ceară. În sfîrşit începură:

- Să micşureze dăjdiile! Să nu ne mai zăpcească! Să nu ne mai jăfuiască! Am rămas săraci! N-avem bani!Ni I-au luat Moţoc pe toţi! Moţoc! El sfătuieşte pe Vodă! Să piară! Capul lui Moţoc vrem!

Acest din urmă cuvînt găsind  un eho în toate inimile, fu ca o schinteie electrică. Toate gurile se făcură un glas.

-         Oh! păcătosul de mine! striga ticălosul. Maică precistă, nu mă lăsa să mă prăpădesc!.. Dar ce le-am făcut eu oamenilor acestora? Născătoare de Dumnezeu, scapă-mă şi mă jur să fac o biserică, să  postesc cît voi mai avea zile!.. Dar, milostive doamne, nu-I asculta pre nişte proşti…Să moară toţi! Eu sunt boier mare, ei sunt nişte proşti!”

# data[].attributes.body
,, ar fi devenit o scriere celebră ca şi Hamlet, dacă literatura română ar fi avut în ajutor prestigiul unei limbi universale. Nu se poate închipui o mai perfectă sinteză de gesturi patetice adânci, cuvinte memorabile, de observaţie psihologică acută, de atitudini romantice şi intuiţie realistă."  G.Călinescu

„Acesta, sub numele de Alexandru Lăpuşneanu, va sparge cuibul şi va strivi acest furnicar de intriganţi ce făcea şi desfăcea domni. Dar oare fapta lui fost-a de folos poporului? Ba, căci ranele lui erau atât de adânci, apăsarea despotică îl ovilise într-atâta, încât păstorii lui Dragoş şi ostaşii lui Ştefan nu erau acum decât nişte sclavi îngiosiţi a unei boierimi desfrânate, care îi trata şi îi vindea ca pre vite. În adevăr, Lăpuşneanul retezase trunchiul, dar odraslele creşteau, şi nu era el omul care să ştie a li seca puindu-le stavilă pre însuşi poporul; pentru aceasta fapta lui fu judecată de crudă, şi el de tiran.”   Costache Negruzzi în 1845, în „Ochire retrospectivă (Scrisoarea XIX)” cu privire la istoria Moldovei

# data[].attributes.body
Culoarea roşie reprezintă personalitatea atestată istoric Alexandru Lăpuşneanu,căruia i se pot atribui următoarele trăsături: crud,ferm,energic,violent,impulsiv,

nemilos,voinţă de fier,inteligent,diplomat,ipocrit(făţarnic,prefăcut,mincinos)

Culoarea albastră reprezintă personajul feminin Ruxanda, reişind din simbolistica culorii : o fire blîndă,supusă,pură ce întruchipează idealul feminin.

Culoarea galbenă(culoarea trădătorilor în Evul Mediu) reprezintă cei patru boieri :Moţoc.Veveriţă, Spancioc,Stroici.

Culoarea cafenie(brună)reprezintă personajul colectiv poporul.

Culoarea neagră reprezintă moartea.

# data[].attributes.body
Cap.I- Naraţiunea(venirea luiLăpuşneanu în Moldova cu scopul de a-şi lua sacunul,însoţit de vornicul Bogdan)

Dialogul(Lăpuşneanu-Bogdan;

Lăpuşneanu-               Moţoc,Veveriţă,Stroici,Spancioc)

Cap.II Naraţiunea(sunt prezentate acţiunile lui Lăpuşneanu cîns s-a urcat la tron)

Descriere (este descrisă ţinuta vestimentară a Ruxandei)

Dialogul (Lăpuşneanu-Ruxanda)

Cap.III

Naraţiunea(pregătirea pentru ospăţ)

Descrierea (este descrisă ţinuta vestimentară a lui Lăpuşneanu,masa de sărbătoare,ospăţul)

Monologul  adrest (cuvîntarea lui Lăpuşneanu în faţa boierilor)

Dialogul(Lăpuşneanu-boieri;Spancioc-Stroici; Lăpuşneanu-Moţoc; Armaşul-Poporu; Lăpuşneanu-Ruxanda)

Cap.IV

Naraţiunea(prezentarea situaţiei,a scurgerii a patru ani,fuga lui Stroici şi Spancioc în Polonia,boala lui Lăpuşneanu)

Monologul adresat (adresarea lui Lăpuşneanu faţă de mitropolitul Teofan ; Stroici Gîndurile sale interioareSă-ţi fie de bine ,măria-ta Monolog interior )

Dialogul(Lăpuşneanu(Paisie) –monahul-mitropolitul; Ruxanda-Spancioc; Ruxanra-Mitroplitul; Lăpuşneanu-Stroici,Spancioc.)

# data[].attributes.body
Conflictul principal(exterior) de ordin politic  este între domnitor şi boieri.

Conflicte secundare : Domnitor şi Moţoc;

Domnitor şi doamna Ruxanda;boieri şi popor.(conflict de ordin social)

Conflictul interior setea de răzbunare a domnitorului

# data[].attributes.body
Naratorul este omniscient, sobru, detaşat, predominant obiectiv, dar subiectivează uşor naraţiunea prin epitetele de caracterizare (de exemplu: „tiran", „curtezan", „mişelul boier", „deşănţată cuvântare"). Naraţiunea (la persoana a IlI-a) este cu focalizare zero, viziunea „dindărăt".

# data[].attributes.body
Comentaţi versurile eminesciene

Iar Negruzzi şterge colbul de pe cronice bătrâne,
Căci pe mucedele pagini stau domniile române,
Scrise de mâna cea veche a-nvăţaţilor mireni;
Moaie pana în coloarea unor vremi de mult trecute,
Zugrăveşte din nou, iarăşi pânzele posomorâte,
Ce-arătau faptele crunte unor domni tirani, vicleni.

Mihai Eminescu Epigonii

# data[].attributes.body
| Sursa de inspiraţie | Nuvela
| Letopiseţul Ţări Moldovei de Miron Costin : ·  Scena uciderii lui Batiste Veveli în timpul lui Alexandri Iliaş  Letopiseţul Ţării Moldovei de Grogore Ureche ·  Imaginea personalităţii lui Alexandru Lapuşneanu   |   · Episodul omorîrii  lui Moţoc    Evenimente din cronică: · Împrejurările venirii lui Lăpuşneanu la a doua domnie · Solia trimisă de Tomşa · Uciderea celor 47 de boieri la curte · Arederea cetăţilor Moldovei · Boala · Călugărirea · Moartea prin otrăvire a domnitorului

# data[].attributes.attachment_link.title
Alexandru Lăpușneanul - test grilă worksheet

# data[].attributes.attachment_link.description
Nuvela istorică online worksheet for 11. You can do the exercises online or download the worksheet as pdf.

# data[].attributes.body
Copie a Alexandru Lăpușneanul. Actualizarea cunoștințelor - Roata aleatoare (wordwall.net)

# data[].attributes.body
mozaweb

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Dacă voi nu mă vreţi, eu vă vreu..." Chiar dacă această replică celebră din nuvela lui Costache Negruzzi și atribuită lui Alexandru Lăpușneanul nu este preluată din izvoarele istorice, ea ilustrează în chip semnificativ realitatea moldovenească din vremea aceea. Ioan Iacob Heraclid a fost înlăturat de la domnie tot de o răscoală a marii boierimi moldovenești, fiind decapitat de marele hatman Tomșa, care este apoi ridicat la domnie, în noiembrie 1563. Nici pentru acesta numirea nu a fost cu noroc, căci nefiind acceptat de otomani, a fost la rândul lui înlăturat în martie 1564 de Alexandru Lăpușneanul, care devenea, astfel, domnul Moldovei pentru a doua oară.

Întoarcerea pe tronul Moldovei, după un scurt exil pe insula Rhodos, nu a fost susţinută de o mare parte a boierimii moldovenești dintr-un simplu motiv: teama faţă de măsurile pe care vodă Lăpușneanul le va dispune împotriva celor care îl trădaseră în urmă cu aproape doi ani și jumătate. Temerile nu erau deloc neîntemeiate, dovadă că în a doua jumătate a anului 1564 are loc masacrul împotriva boierilor trădători menţionat și în opera lui Costache Negruzzi.

Totuși, numărul exact al celor uciși cu acest prilej nu-l putem cunoaște cu certitudine, deoarece izvoarele istorice vorbesc fi e despre 47 de boieri, fi e despre 12 mari boieri, fi e despre 60 de boieri. Ţinând cont de faptul că Moldova se confrunta cu un exod important din punct de vedere numeric al boierilor mari și mici, care au plecat în pribegie în statele vecine, este foarte probabil că numărul celor care au căzut victime răzbunării domnului a fost unul mic.

Conștient fiind de problema demografi că și economică generată de plecarea unora dintre boieri în Polonia, domnul a întreprins mai multe demersuri pe lângă regele polon, inclusiv prin medierea sultanului, pentru ca băjenarii să fi e expulzaţi și trimiși din nou în Moldova. Aceste demersuri diplomatice nu au dat roade, iar boierii moldoveni au mărit în acea vreme cu câteva zeci numărul „sloboziilor" românești din regatul vecin, în apropierea graniţei cu Moldova.

Politica acestor refugiaţi a fost aceeași ca în prima domnie: au continuat să planifi ce acţiuni de înlăturare a voievodului de la tronul ţării. Astfel, au fost sprijiniţi mai mulţi pretendenţi domnești, printre care izvoarele amintesc de un frate al lui Tomșa, de nobilul polon Albert Laski, de un pretins fiu al lui Petru Rareș sau de Ștefan Mîzgă. Acesta din urmă, sprijinit inclusiv de Moţoc și Stroici, a venit cu o armată împotriva domnului, în iunie 1566, dar a fost înfrânt la Cetatea Neamţului, mulţi dintre cei care au participat la această campanie militară de partea lui Ștefan Mîzgă fi ind uciși pe câmpul de luptă, alţii înecaţi, iar alţii aduși la Iași și decapitaţi sau trași în ţeapă.

Moldova primește o nouă capitală

Retragerea pretendenţilor domnești și a pribegilor complotiști în Polonia a avut o importanţă deosebită în decizia domnului Moldovei de a muta capitala ţării de la Cetatea Sucevei în târgul Iașilor. Această opţiune nu era una cu totul nouă, căci chiar și Ștefăniţă Rareș rezidase o perioadă la Iași, tot din cauza deteriorării relaţiilor moldo-polone, rezultate în urma conspiraţiilor puse la cale în ţara vecină.

Un alt motiv pentru care Lăpușneanul a renunţat definitiv în cea de-a doua domnie la reședinţa domnească din Suceava ţine de distrugerile produse asupra Cetăţii de Scaun a Moldovei în timpul asaltului condus de Ștefan Tomșa împotriva lui Despot Vodă, care se refugiase tocmai la Suceava.
„Lăpuşneanul arătând soţiei sale capetele boierilor", gravură semnată Theodor Aman
Astfel, începând cu anul 1565, Alexandru Lăpușneanul își va instala reședinţa în noua capitală de la Iași, inclusiv pe timpul iernii, iar la Suceava va petrece tot mai puţin timp, doar cât să rezolve chestiunile care vizau securitatea graniţei dinspre Polonia. Mutarea capitalei la Iași trebuie corelată și cu înfiinţarea marii vornicii a Ţării de Jos încă din prima jumătate a secolului al XVI-lea.

În timpul lui Alexandru Lăpușneanul este atestat pentru prima dată un al doilea mare vornic al Ţării de Jos, în persoana boierului Drăghici Spancioc, responsabil mai ales cu organizarea oastei ţării. Curtea domnească de la Iași, asemenea celei din Suceava, avea un vornic responsabil cu organizarea oștenilor de la Curte, dar și cu administrarea întregului oraș. În prima domnie a lui Alexandru Lăpușneanul această dregătorie a fost ocupată de boierul Ioan Moţoc, pentru ca în cea de-a doua domnie atribuţiile să fi e preluate, cel mai probabil, de un postelnic.

Taxe și impozite la Curtea lui vodă Lăpușneanul

De asemenea, din timpul celei de-a doua domnii a lui vodă Lăpușneanul este atestată pentru prima oară în documentele moldovenești o instituţie care a stârnit de mult atenţia istoricilor români, fi ind sursa unor numeroase dispute istoriografi ce. Astfel, odată cu un act emis la 25 aprilie 1565 începe să fi e menţionată feria sau heria.

Cercetări recente au demonstrat că acest termen este cel mai probabil de origine latină, dar a pătruns în limba română prin filieră polonă. Este vorba despre o taxă plătită către vistieria domnească de către partea care câștiga un proces judecat la scaunul domnului. Este posibil, de asemenea, ca numele taxei să fi e derivat de la numele logofătului Grigore Fierie, care, potrivit lui Dimitrie Cantemir, punea pecetea pe sentinţele pronunţate de marele logofăt al ţării.

Calea prin care numele dregătorului avea să devină și numele taxei poate fi explicată astfel: după ce marele logofăt verifica corectitudinea ipsocului domnesc, actul ajungea la mâna celui de-al treilea logofăt al cancelariei, care aplica sigiliul Divanului și îl înmâna beneficiarului abia după ce acesta plătea o taxă; deoarece cel de-al treilea logofăt era în acele vremuri Grigore Fierie, taxa avea să primească numele acestui funcţionar de la Curtea domnească. În tot cazul, mai trebuie să menţionăm că feria se deosebește de zavescă, deoarece aceasta din urmă reprezenta taxa plătită atunci când cineva cerea rejudecarea unui litigiu.

Autoritatea judecătorească supremă era în continuare Divanul domnesc, iar Cronica moldo-polonă precizează, pentru perioada în care la conducerea Moldovei s-a aflat inclusiv Alexandru Lăpuşneanul, că domnul era foarte atent la faptele dregătorilor:

„Când vreunul dintre dregători greșește cu ceva nu-l pedepsesc cu vorbe, ci cu băţul, pentru fapte mai mici, iar pentru trădare, care acolo nu este rară, însuși domnul îl pedepsește îndată cu capul; el însuși judecă".

Așadar, dregătorii care se hicleneau erau condamnaţi la moarte de voievod. Dacă litigiile locale erau, de regulă, judecate de oficialităţile locului ţinând cont de așa-numitul obicei al pământului, procesele desfășurate la Divanul domnesc respectau legile scrise. În acest sens, știm că în Moldova au circulat la mijlocul secolului al XVI-lea, în manuscris, pravile corespunzătoare dreptului bizantin.
Acest text este un fragment din articolul "Alexandru Lăpuşneanul. Un „Nero moldovenesc"?", publicat în revista Historia, nr. 217, disponibilă la toate punctele de distribuţie a presei în perioada 15 februarie - 14 martie 2020, dar şi în format digital pe paydemic.com.

Unul dintre aceste manuscrise ( Pravila cea mare a Sfinţilor părinţi ecumenici) a fost scris chiar la porunca lui Alexandru Lăpuşneanul, în limba slavonă, și conţine 400 de file. Tot în prima domnie a lui Lăpuşneanul a fost compilat un alt cod de legi important, anume Pravila de la Neamţ (1557).

# data[].attributes.attachment_link.title
A doua domnie a lui Alexandru Lăpuşneanul: Răzbunarea împotriva boierilor trădători

# data[].attributes.attachment_link.description
„Dacă voi nu mă vreţi, eu vă vreu..." Chiar dacă această replică celebră din nuvela lui Costache Negruzzi și atribuită lui Alexandru Lăpușneanul nu este preluată din izvoarele istorice, ea ilustrează în chip semnifi cativ realitatea moldovenească din vremea aceea.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Domnitorul Alexandru Lăpuşneanu a omorât 47 de boieri. FOTO www.wikipedia.org

Alexandru Lăpuşneanu (1499 - 1568) a fost domnitorul Moldovei în două rânduri. Fiind fiul lui Bogdan al III-lea cel Orb, Lăpuşneanu a fost nepotul voievodului Ştefan cel Mare, cel mai important conducător pe care l-a avut Moldova.

În luna septembrie a anului 1552, acesta ajunge pentru prima dată pe tronul Moldovei după ce îl alungă de la conducerea ţării pe domnitorul Ioan Joldea, care avea să se refugieze în Transilvania. Alexandru Lăpuşeanu a primit sprijin din partea regelui polon Sigismund al II-lea August, care i-a oferit armată pentru a putea deveni domnitor al Moldovei.

„Deaca veni Alixandru vodă Lăpuşneanul în ţară şi însemnă pre Joldea la nas şi-l déde la călugărie, decii luo pre Roxanda, fata lui Pătru vodă, să-i fie doamnă iui, care era mai nainte să o ia Joldea. Şi cu dragoste îl priimiră boierii şi mergându pre la Hârlău, au tras la Suceava şi au şăzut în scaun. Decii s-au cununat cu Roxanda şi au făcut nuntă. Într-acelaş an fu omor mare şi iarnă grea. Decii daca să aşeză Alixandru vodă la domnie, nu grijiia de alta, numai de pace în toate părţile şi aşezarea ţării. Iară cu doamna sa, Roxanda, au avut doi ficiori, pe Bogdan şi pre Pătru", a arătat cronicarul Grigore Ureche.

Supunerea faţă de poloni, a atras nemuţumirea împăratului german Ferdinand, care şi-a făcut un scop din a-l alunga pe Lăpuşneanu de la conducerea ţării. Deşi domnitorul moldovean obţine şi protecţia turcilor, acesta este alungat de pe tronul Moldovei de către Iacob Eraclide, care cu ajutorul mercenarilor trimişi de împăratul Ferdinand îl învinge pe Lăpuşneanu în bătălia dată la Verbia (n.r. - sat din judeţul Suceava), la data de 18 noiembrie 1561.

„Alexandru vodă, daca au înţeles un lucru aşa degrab', cum Dispot vodă fără veste au intrat în ţară, de-l împresură cu oaste streină, neavându de ce să apuca, ca dintr-un somnu deşteptându-să, degrabu şi cu puţini negata i-au ieşit înainte la Jijia. Că ţara pizmuind lui Alixandru vodă, n-au vrut să saie la oaste. Şi întâmpinându-să cu Dispot vodă la Verbie, i-au datu războiu, noiemvrie 18 zile, în anii 7069 (1560). Ci cei puţini di cei mulţi şi cei negata de cei gata n-au putut suferi, ce au dat dosul. Şi Alixandru vodă au fugit în jos", a mai scris Grigore Ureche.

Iacob Eraclide era un grec aciuat la curtea lui Alexandru Lăpuşneanu, care susţinea că ar fi rudă cu Ruxandra, soţia domnitorului. După ce a obţinut tronul Moldovei, el şi-a luat numele de Despot Vodă. Domnia sa nu durează decât doi ani. Boierii s-au arătat extrem de nemulţumiţi de modul cum noul voievod conducea ţara, astfel că este asasinat de hatmanul Ştefan Tomşa, în interiorul Cetăţii de Scaun a Sucevei.

200.000 de galbeni daţi de Lăpuşeanu turcilor pentru recuperarea tronului Moldovei

Boierul moldovean a preluat la rândul său frâiele ţării, devenind în luna august a anului 1563 domnitor al Moldovei. Totuşi domnia sa durează până în luna august a anului 1564, când Alexandru Lăpuşneanu îşi recuperează tronul.

Nepotul lui Ştefan cel Mare le-a plătit turcilor peste 200.000 de galbeni pentru a-l ajuta în bătălia pornită împotriva lui Ştefan Tomşa, care avea tot sprijinul din partea boierilor moldoveni. Soldaţii otomani au năvălit în Moldova, obligându-l pe Tomşa să se refugieze în Polonia, unde este decapitat.

„Alixandru vodă Lăpuşneanul, daca au dobândit scaunul său la Iaşi şi s-au aşezat al doilea rând la domnie, scos-au ceauşu împărătescu pre un turc mare, de au trimis cu pâră la craiul leşescu, pohtindu pre viclenii săi, pre Tomşa şi pre soţiile lui. Craiul pentru pacea ce avea cu turcul, a doao şi pentru multă pâră ce-l părâia leşii pentru moartea lui Vişnoveţschi şi pentru sluţiia a mulţi ce făcuse, au trimis pre sluga sa, pre Crasiţschii la Liov, de i-au tăiatu capul Tomşii şi lui Moţoc, vornicul şi lui Spanciog spătariul şi lui Veveriţă postelnicul, pre carii i-au îngropat afară din târgu, la mănăstirea lui sfeti Onofrie. Şi aşa au fost sfârşitul Tomşei", se arată în Letopiseţul Ţării Moldovei scris de Grigore Ureche.

47 de boieri omorâţi de Alexandru Lăpuşneanu

Boierii au încercat să ceară îndurare din partea noului voievod, însă deşi acesta le-a promis că îi va ierta. În scop de pace, Lăpuşneanu îi invită pe cei 47 de boieri la un prânz, ocazie cu care i-a omorât pe toţi cei care l-au trădat.

„Alexandru vodă daca s-au curăţit de toată grijă denafară şi au adus pre doamna să Ruxanda şi pre fii săi din Ţara Muntenească, au vrut să să curăţască şi de vrăjmaşii săi cei din casă, pre carii prepusese el că pentru vicleşugul lor au fost scos din domnie ş-au învăţatu cu taină într-o zi lefecii săi, pe carii au avut streini, de i-au supus în curte cea domnească, în Iaşi. Şi i-au chiematu pre obiceiul boierilor la curte, carii făr nici o grijă şi de primejdie ca aceia negândindu-să, daca au intrat în curte, slujitorii, după învăţătură ce au avut, închis-au poarta şi ca nişte lupi într-o turmă făr' de nici un păstor, au intrat într-înşii, de-i snopiia şi-i junghiia, nu numai boierii, ce şi slujitorii. Nici alegea pre cei vinovaţi, ci unul ca altul îi puneau suptu sabie, cădea mulţime, dipre zăbrele săriia afară, de-şi frângiia picioarile. Şi au pierit atuncea 47 de boieri, fără altă curte, ce nu s-au băgat în samă. Şi aşa după atâta nedumnezeire, îi păriia că ş-au răscumpărat inima", a povestit Grigore Ureche.

Această scenă este descrisă şi de scriitorul Costache Negruzzi în nuvela „Alexandru Lăpuşneanu", în care se vorbeşte despre cea de-a doua domnie a voievodului moldovean.

„În minut, toţi slujitorii de pe la spatele boierilor, scoţând junghiurile, îi loviră; şi alţi ostaşi, aduşi de căpitanul de lefecii, intrară şi năpustiră cu sabiile în ei. Cât pentru Lăpuşneanul el luasă pre Moţoc de mînă şi se trăsesă lângă o fereastră deschisă, de unde privea măcelăria ce începuse. El râdea; iar Moţoc, silindu-se a râde ca să placă stăpânului, simţea părul zburlindu-i-se pe cap şi dinţii săi clănţănind. Şi cu adevărat era groază a privi această scenă sângeroasă. Închipuiască-şi cineva într-o sală de cinci stânjeni lungă şi de patru lată, o sută şi mai mulţi oameni ucigaşi şi hotărâţi spre ucidere, călăi şi osândiţi, luptându-se, unii cu furia deznădejdei, şi alţii cu aprinderea beţiei.

Boierii, neavând nici o grijă, surprinşi mişăleşte pe din dos, fără arme, cădeau făr-a se mai împotrivi. Cei mai bătrâni mureau făcându-şi cruce; mulţi însă din cei mai juni se apărau cu turbare; scaunele, talgerele, tacâmurile mesii se făceau arme în mâna lor; unii, deşi răniţi, se încleştau cu furie de gâtul ucigaşilor şi, nesocotind rănele ce priimeau, îi strângeau pân-îi înăduşeau. Dacă vreunul apuca vreo sabie, îşi vindea scump viaţa. Mulţi lefecii periră, dar în sfârşit nu mai rămasă nici un boier viu.

Patruzeci şi şepte de trupuri zăceau pe pardoseală! În lupta şi trânta aceasta, masa se răsturnase; ulcioarele se spărseseră şi vinul amestecat cu sânge făcuse o baltă pe lespezile salei", aşa a descris Costache Negruzzi scena omorârii celor 47 de boieri.

În primăvara anului 1568, Lăpuşneanu se îmbolnăveşte de glaucom sau trahom, astfel că a luat decizia de a-l numi la conducerea Moldovei pe fiul său Bogdan. Domnitorul moldovean a cerut să fie călugărit atunci când va fi pe moarte, astfel că apropiaţii să-i l-au călugărit dându-i numele de Pahomie. Lăpuşneanu a dat semne că îşi revine, moment în care văzându-se călugăr a rostit vorbele: „că de mă voi scula, pre mulţi am să popesc şi eu". Speriaţi de faptul că şi ei ar putea fi omorâţi cu bestialitate, noii boieri ai Moldovei l-au otrăvit pe Alexandru Lăpuşneanu. Acesta a fost îngropat la Mănăstirea Slatina din judeţul Suceava, alături de soţia sa Ruxandra şi cele două fiice ale lor.

Alte ştiri pe această temă:

Tragicul destin al Olenei, fiica lui Ştefan cel Mare. A sfârşit în temniţa ruşilor, fără ca domnitorul să afle de soarta ei

Atacurile lui Petru Rareş asupra Ardealului. Cum a obţinut Bistriţa domnitorul moldovean

Mărturii controversate despre cum a ajuns Ştefan cel Mare să fie considerat străbun al marelui artist rus Rahmaninov

Dacă apreciezi acest articol, te așteptăm să intri în comunitatea de cititori de pe pagina noastră de Facebook, printr-un Like mai jos:

# data[].attributes.attachment_link.title
Cum a omorât Alexandru Lăpuşneanu toată curtea personală în doar câteva minute: „Nici un boier nu a sfârşit viu, 47 de trupuri zăceau pe pardoseală"

# data[].attributes.attachment_link.description
Domnitorul moldovean Alexandru Lăpuşneanu s-a răzbunat, într-un mod brutal, pe boierii care l-au trădat. El i-a adunat pe cei 47 de boieri într-o încăpere, i-a pus la masă, iar la un moment dat mercenarii săi, aflaţi în spatele boierilor, i-au înjunghiat pe aceştia, toţi cei 47 de boieri fiind omorâţi.