# data[].attributes.headline
Героїчний епос билини,
думи, історичні пісні
Український народ
представляють старини, або старинки,
більш відомі як билини. Це твори про
богатирів: селянського сина Іллю Муромця,
похованого у Києво-Печерській лаврі,
Добриню, Микулу Селяниновича та ін.
Унаслідок монголо-татарської навали
билинна традиція поширилась на північ.
Отже, першим і
найдавнішим жанром героїчного епосу
українського народу були Старини
(билини). Незважаючи на те, що досить
довго російські вчені намагалися
довести, ніби билини є виключно російським
епосом, що билинна традиція не збереглася
в Україні, все ж не можна нехтувати рядом
історичних і фольклористичних доказів,
що свідчать про протилежне. У билинах
згадуються лише такі міста, як Київ
(найчастіше), Чернігів, Суздаль, Галич,
Новгород; в билинах йдеться про політичні
зв’язки, торгівлю держави, у якій вони
виникли, з Цареградом, Близьким Сходом,
Індійським царством. Билини виникли в
княжий період Русі на основі абсолютно
конкретних історичних подій; що головним
центром билинного епосу були Київ,
Чернігів, Галич, Новгород, а центральні
персонажі – Ілля Муромець, Альоша
Попович, Добриня, Гліб Володієвич та
інші є історичними особами, чиї імена
зафіксовані у «Повісті минулих літ»,
інших хроніках та рукописних документах
того часу. Ці ж образи продовжують
побутування в українському фольклорі
інших жанрів (баладах, думах, легендах,
казках, піснях).
Старини (билини) –
це героїчний епос Русі, що виник у княжу
добу – в період зламу світогляду древніх
русичів. Це відображено в їх змісті:
співіснування у них двох світоглядних
систем – міфологічної та християнської,
що не протиставляються, а взаємопереплетені
у цих текстах.
Варто особливо
підкреслити, що, незважаючи на наявність
міфологічних елементів, билини є
історичним епосом, а не художнім вимислом.
Просто в процесі побутування епос, в
якому відображені достовірні події,
обростав рисами народної фантазії.І навіть у
билинах з казковими елементами переважає
історична конкретика: точна вказівка
місця подій (Київ, Новгород, Чернігів),
відтворення імен київських князів та
їх нащадків, кожному з яких відповідають
певні подвиги чи життєві ситуації. Вони
в основному збігаються з літописними
записами про діяння та особисте життя
того чи іншого князя. Отже, для українців
билини є справжнім історичним епосом.
Процес поширення
билин на територію сучасної Росії
історично зумовлений. Як свідчать
історики, в період татаро-монгольського
іга в 13 – 14 ст. народні скоморохи –
виконавці билин, як багато русичів,
втікали у глиб княжої держави, до самих
окраїн, часто доходячи аж до Уралу та
Сибіру. Звідти вони вже не повертались
назад, залишаючись у безпечних, недосяжних
для татаро-монголів місцях. Так билинна
традиція поширилась на російських
землях.
Отже, билини – це
епічні героїко-історичні твори, які
широко побутували у княжі часи у виконанні
співців-музик та народних скоморохів.
У них знайшли своє відображення історичні
події і постаті Київської держави 10 –
14 ст., що підтверджується літописами та
іншими історичними рукописними
документами цього періоду.
Термін «билина»
з’явився у І половині ХІХ ст. До того
це слово побутувало в народі в іншому
значенні – «те, що було». У такому сенсі
воно зустрічається у «Слові о полку
Ігоревім» («по билинам сего времені»).
Першопочаткова назва цього жанру була
«старина» або «старинка». Так свої твори
називали виконавці билин. Ця назва досі
збереглась у районах їх побутування —
північних територіях Росії та на Кавказі
(регіонах кавказьких козаків).
Відповідно до часу
зображуваних подій та особливостей їх
висвітлення билини поділяються на певні
цикли.:
Міфологічний або
дохристиянський цикл, багатий відголосками
язичницького світогляду, древніх
вірувань слов’ян. Сюди зараховують
билини про Микулу Селяниновича, Святогора,
Вольгу Всеславича (які віддзеркалюють
мотиви переказів про Київських князів
Олега і Ольгу).
Київський цикл з
центральним образом князя Володимира,
в якому поєднано риси Володимира Великого
і Володимира Мономаха. Він поділяється
на тематичні підцикли про Іллю Муромця
(Муровця) – чернігівського богатиря,
Альошу (Олексія) Поповича, Добриню та
інших.
Волинсько-Галицький
цикл про князя Романа, Дюка (Дуку)
Степановича, Чурила Пленковича, Михайла
Казарина, Дуная та ін.
Новгородський цикл
про Василя Буслаева, Садка та ін.
Казково-новелістичний
цикл про Гліба Володієвича, Соловія
Будимировича (Гудимировича), Хотіня
Блудовича, Івана Годиновича та ін.
У міфологічному циклі
найбільше казкових сюжетів, міфічних
істот, фантастичних подій. Центральним
персонажем циклу є Вольга. Незважаючи
на фантастичні елементи билин, усі
описані в них події мають під собою
міцне історичне підґрунтя. Зокрема ім’я
«Вольга» більшість вчених співвідносить
з іменами київських князів X ст. Олега
і Ольги (ще й досі в народі, особливо в
Галичині побутує подібна трансформація
цих імен, типу «Вольґа», «Волько» та
ін.).
Більше історичної
правди передано в билинах Київського
циклу. Першим за часом героєм є Добриня
Никитич, зв’язок якого з історичним
прототипом не викликає сумнівів. У
літописах описано історичний факт, що
Ольга (дружина князя Ігоря, якого вбили
древляни), помстившись древлянам за
смерть чоловіка, вбила їхнього князя
Мала, а його дочку Малушу забрала до
себе ключницею. Син Ольги Святослав
закохався в Малушу, і в неї народився
позашлюбний син князя – Володимир, який
після батька царював на Київському
престолі. Літопис згадує і про Добриню
– рідного брата Малуші, відповідно
дядька Володимира Великого. Добриня –
родоначальник ряду поколінь Новгородських
князів – описаний в літописі як «храбр
і наряден муж», сподвижник Володимира
у військових походах і зборі данини,
його радник у справах внутрішньої та
зовнішньої політики, її активний
упроваджувач. Оскільки той період
характеризується поширенням християнства
на Русі, в билинах про Добриню пригасає
міфологічний елемент.
Найвідомішим героєм
київського циклу, який у 15 билинах
виступає центральним персонажем, а
згодом зустрічається епізодично, є Ілля
Муромець. Його ім’я згадується і в епосі
інших народів. У німецькій поемі про
Ломбардського правителя Ортніта він
називається Ілля Русин (Ilias von Ruizen). У
північногерманській «Тідрек-сазі»
дійовими особами є руський князь
Володимир і Ярл (тобто приближений)
короля Греції Ілля. Це свідчить про
популярність богатиря Іллі не тільки
в межах Русі (православна церква навіть
назвала його святим і зображала Іллю
на іконах), а й серед інших народів. Ці
німецькі джерела помагають зрозуміти
походження богатиря. Міста Мурома тоді
ще не було. Всі події, пов’язані з життям
і діяльністю Іллі, відбуваються у
Чернігові або у межах Чернігівського
князівства. Виходячи з німецьких
варіантів його імені Murawlenin або Morowlin, а
також українських та білоруських його
варіантів як Муровець, Моровець, німецькі
дослідники давньоруського епосу
твердять, що батьківщиною Іллі було
місто Моровськ Чернігівського князівства,
тому не дивно, що богатир Ілля звільняє
чи охороняє Чернігів – свою столицю. У
другій половині 12 ст. місто Моровськ
було повністю спустошене, люди, втікаючи
від ворогів, освоювали Муром – Рязанські
землі, куди і перенесли билини про Іллю,
але це було значно пізніше їх виникнення,
близько 11 ст., бо на рубежі 11 – 12 ст. Ілля
вже був відомий у німецьких джерелах,
а про Північно-Східну Русь (Ростово-Суздальське
князівство) ще навіть не було і згадки.
У билинах про Іллю
Муромця чітко простежується ідея
християнства. Він не був богатирем з
дитинства (як його попередники, наділені
чудесними надприродними якостями ще
до народження).
Старини про Альошу
Поповича теж мають перегуки з ростовським
літописом. Це ім’я з огляду на пізніший
час його життя (І чверть 13 ст.) широко
побутує не лише в билинах, а й думах
«Дума про Олексія Поповича») та історичних
піснях того періоду.
Аналогічно до зв’язку
билин Київського циклу з Київським
літописом, виявляються паралелі билин
Галицько-Волинського циклу з
Галицько-Волинським літописом. Так, у
билинах про викрадення литовськими
королевичами дружини князя Романа
відображені литовські напади на
князівство Романа Галицького у 14 ст.
Билинне ім’я королевичів «Витвики»
співвідноситься з відомим в історії
ім’ям Витовта.
Билини цього циклу
не позбавлені міфічних елементів.
Зокрема, князь Роман (подібно Вольгові)
може перетворюватись на пташку чи звіра,
щоб проникнути у ворожий табір; з ріки
крові убитого Дуная починається нова
річка, яку називають його іменем.
Переплетення історичного і міфологічного
знаходимо і в інших билинах цього циклу
(про Дуку, Чурила, Михайла Потіки).
Порівняно з київськими галицько-волинські
билини образніші, відрізняються
детальними художніми описами з витонченою
народною поетичною символікою, їх
поетика переважає над доволі схематичними
оповідями київського циклу.
Билини Новгородського
циклу значно відрізняються від попередніх
художньообразним ладом. Вони створені
пізніше і відтворюють торгово-купецьке
(а не княже) буйно-розгульне середовище
Новгорода.
Герої київського
циклу – богатирі, кінні або піші воїни,
які майже не знають водних шляхів.
Новгородський цикл повністю співвідноситься
з водною стихією (богатирі пересуваються
тільки водними шляхами, битви – усі на
воді, єдине «сухопутне» побоїще цього
циклу відбувається на мості через ріку
Волхов (Волга).
Найбільша водна стихія
з її підводним царством, населеним
різноманітними істотами, представлена
у групі билин про Садка. Цей герой, на
відміну від інших центральних персонажів
билин, не воїн, а гусляр. Його гра має
магічну силу впливати на природу
(розколихувати озеро чи море). Садко-музикант
навіть перетворюється на Садка-будівничого,
але його суть залишається тою ж: творити
красу для юдей, служити мистецтву.
Торгівля і багатство для нього лише
засіб життя, а не ціль, як в інших купців.
Зовсім іншого плану
є другий герой цього циклу – Василь
Буслаев. Якщо Садко – творець-зодчий,
то Буслаєв – уособлення руйнівної сили.
Буслаєв – не воїн, він не здійснює
жодного подвигу, навіть не вміє
користуватися зброєю. Набираючи свою
дружину, він випробовує воїнів не вмінням
володіти зброєю, а здатністю зносити
удари «червленим вязом» і пити «зелено
вино». Буслаєв і його дружина
«бьются-дерутся» з новгородцями кулаками
і дубинами. Ці бійки, постійні суперечки
і сварки Василя Буслаєва і є темою усіх
билин про цього героя, який став справжнім
відображенням російської ментальності.
Билини казково-новелістичного
циклу не мають під собою чіткої історичної
основи, написані переважно на казкові,
часто соціально-побутові сюжети. У них
розповідається про одруження богатирів,
побутові суперечки (відбиття епохи
княжих міжусобиць), які передано з
численними казковими елементами, рисами
язичницьких вірувань, протистояння
злих і добрих сил, залишками давніх
культів поклоніння небесним світилам,
переспівами старовинних казок.
Художній світ билин
вирізняється тиму, що в них поряд з
конкретними історичними особами
співіснують казково-міфологічні істоти
(змій, Соловей-розбійник, морський цар
і ін.), але події подаються як достовірні
життєві факти, а не вигадані історії.
Характерним для билин
є художній образ чарівного коня, який
допомагає героєві у його битвах та
героїчних подвигах...
Композиція билин є
усталеною. Кожна билина ділиться на три
частини: зачин (заспів), виклад і кінцівку
(ісход). Зачин і кінцівка мають спеціально
вироблені поетичні форми і творять
певне обрамлення.
Поетична мова
характеризується вживанням постійних
епітетів (чисте поле, ясне сонце),
паралелізмів, особливо коли внутрішній
духовний стан чи риси людини порівнюються
з явищами природи: «на заході красне
сонечко – на відході життя дівиче»;
порівнянь (багато з яких гіперболічні):
богатир б’є ворогів, мов траву косить;
метафор (які майже не сприймаються як
прийом іносказання): «заспівала тятива»,
«розгорівся бенкет»; метонімій: «ікона,
втоптаная в грязь» – явище ворожого
безчинства і грабежу відтворюється
його окремою деталлю. Важливу роль
відіграє гіперболізація та ідеалізація
героїв.
Билинний вірш
побудований за законами народного
тонічного віршування. У давнину билини
(старини) виконувались у супроводі
струнного музичного інструмента
(найчастіше гуслів), але у ході побутування
цей компонент виконання втратився.

# data[].attributes.subject
Героїчний епос билини,
думи, історичні пісні
Український народ
представляють старини, або старинки,
більш відомі як билини. Це твори про
богатирів: селянського сина Іллю Муромця,
похованого у Києво-Печерській лаврі,
Добриню, Микулу Селяниновича та ін.
Унаслідок монголо-татарської навали
билинна традиція поширилась на північ.
Отже, першим і
найдавнішим жанром героїчного епосу
українського народу були Старини
(билини). Незважаючи на те, що досить
довго російські вчені намагалися
довести, ніби билини є виключно російським
епосом, що билинна традиція не збереглася
в Україні, все ж не можна нехтувати рядом
історичних і фольклористичних доказів,
що свідчать про протилежне. У билинах
згадуються лише такі міста, як Київ
(найчастіше), Чернігів, Суздаль, Галич,
Новгород; в билинах йдеться про політичні
зв’язки, торгівлю держави, у якій вони
виникли, з Цареградом, Близьким Сходом,
Індійським царством. Билини виникли в
княжий період Русі на основі абсолютно
конкретних історичних подій; що головним
центром билинного епосу були Київ,
Чернігів, Галич, Новгород, а центральні
персонажі – Ілля Муромець, Альоша
Попович, Добриня, Гліб Володієвич та
інші є історичними особами, чиї імена
зафіксовані у «Повісті минулих літ»,
інших хроніках та рукописних документах
того часу. Ці ж образи продовжують
побутування в українському фольклорі
інших жанрів (баладах, думах, легендах,
казках, піснях).
Старини (билини) –
це героїчний епос Русі, що виник у княжу
добу – в період зламу світогляду древніх
русичів. Це відображено в їх змісті:
співіснування у них двох світоглядних
систем – міфологічної та християнської,
що не протиставляються, а взаємопереплетені
у цих текстах.
Варто особливо
підкреслити, що, незважаючи на наявність
міфологічних елементів, билини є
історичним епосом, а не художнім вимислом.
Просто в процесі побутування епос, в
якому відображені достовірні події,
обростав рисами народної фантазії.І навіть у
билинах з казковими елементами переважає
історична конкретика: точна вказівка
місця подій (Київ, Новгород, Чернігів),
відтворення імен київських князів та
їх нащадків, кожному з яких відповідають
певні подвиги чи життєві ситуації. Вони
в основному збігаються з літописними
записами про діяння та особисте життя
того чи іншого князя. Отже, для українців
билини є справжнім історичним епосом.
Процес поширення
билин на територію сучасної Росії
історично зумовлений. Як свідчать
історики, в період татаро-монгольського
іга в 13 – 14 ст. народні скоморохи –
виконавці билин, як багато русичів,
втікали у глиб княжої держави, до самих
окраїн, часто доходячи аж до Уралу та
Сибіру. Звідти вони вже не повертались
назад, залишаючись у безпечних, недосяжних
для татаро-монголів місцях. Так билинна
традиція поширилась на російських
землях.
Отже, билини – це
епічні героїко-історичні твори, які
широко побутували у княжі часи у виконанні
співців-музик та народних скоморохів.
У них знайшли своє відображення історичні
події і постаті Київської держави 10 –
14 ст., що підтверджується літописами та
іншими історичними рукописними
документами цього періоду.
Термін «билина»
з’явився у І половині ХІХ ст. До того
це слово побутувало в народі в іншому
значенні – «те, що було». У такому сенсі
воно зустрічається у «Слові о полку
Ігоревім» («по билинам сего времені»).
Першопочаткова назва цього жанру була
«старина» або «старинка». Так свої твори
називали виконавці билин. Ця назва досі
збереглась у районах їх побутування —
північних територіях Росії та на Кавказі
(регіонах кавказьких козаків).
Відповідно до часу
зображуваних подій та особливостей їх
висвітлення билини поділяються на певні
цикли.:
Міфологічний або
дохристиянський цикл, багатий відголосками
язичницького світогляду, древніх
вірувань слов’ян. Сюди зараховують
билини про Микулу Селяниновича, Святогора,
Вольгу Всеславича (які віддзеркалюють
мотиви переказів про Київських князів
Олега і Ольгу).
Київський цикл з
центральним образом князя Володимира,
в якому поєднано риси Володимира Великого
і Володимира Мономаха. Він поділяється
на тематичні підцикли про Іллю Муромця
(Муровця) – чернігівського богатиря,
Альошу (Олексія) Поповича, Добриню та
інших.
Волинсько-Галицький
цикл про князя Романа, Дюка (Дуку)
Степановича, Чурила Пленковича, Михайла
Казарина, Дуная та ін.
Новгородський цикл
про Василя Буслаева, Садка та ін.
Казково-новелістичний
цикл про Гліба Володієвича, Соловія
Будимировича (Гудимировича), Хотіня
Блудовича, Івана Годиновича та ін.
У міфологічному циклі
найбільше казкових сюжетів, міфічних
істот, фантастичних подій. Центральним
персонажем циклу є Вольга. Незважаючи
на фантастичні елементи билин, усі
описані в них події мають під собою
міцне історичне підґрунтя. Зокрема ім’я
«Вольга» більшість вчених співвідносить
з іменами київських князів X ст. Олега
і Ольги (ще й досі в народі, особливо в
Галичині побутує подібна трансформація
цих імен, типу «Вольґа», «Волько» та
ін.).
Більше історичної
правди передано в билинах Київського
циклу. Першим за часом героєм є Добриня
Никитич, зв’язок якого з історичним
прототипом не викликає сумнівів. У
літописах описано історичний факт, що
Ольга (дружина князя Ігоря, якого вбили
древляни), помстившись древлянам за
смерть чоловіка, вбила їхнього князя
Мала, а його дочку Малушу забрала до
себе ключницею. Син Ольги Святослав
закохався в Малушу, і в неї народився
позашлюбний син князя – Володимир, який
після батька царював на Київському
престолі. Літопис згадує і про Добриню
– рідного брата Малуші, відповідно
дядька Володимира Великого. Добриня –
родоначальник ряду поколінь Новгородських
князів – описаний в літописі як «храбр
і наряден муж», сподвижник Володимира
у військових походах і зборі данини,
його радник у справах внутрішньої та
зовнішньої політики, її активний
упроваджувач. Оскільки той період
характеризується поширенням християнства
на Русі, в билинах про Добриню пригасає
міфологічний елемент.
Найвідомішим героєм
київського циклу, який у 15 билинах
виступає центральним персонажем, а
згодом зустрічається епізодично, є Ілля
Муромець. Його ім’я згадується і в епосі
інших народів. У німецькій поемі про
Ломбардського правителя Ортніта він
називається Ілля Русин (Ilias von Ruizen). У
північногерманській «Тідрек-сазі»
дійовими особами є руський князь
Володимир і Ярл (тобто приближений)
короля Греції Ілля. Це свідчить про
популярність богатиря Іллі не тільки
в межах Русі (православна церква навіть
назвала його святим і зображала Іллю
на іконах), а й серед інших народів. Ці
німецькі джерела помагають зрозуміти
походження богатиря. Міста Мурома тоді
ще не було. Всі події, пов’язані з життям
і діяльністю Іллі, відбуваються у
Чернігові або у межах Чернігівського
князівства. Виходячи з німецьких
варіантів його імені Murawlenin або Morowlin, а
також українських та білоруських його
варіантів як Муровець, Моровець, німецькі
дослідники давньоруського епосу
твердять, що батьківщиною Іллі було
місто Моровськ Чернігівського князівства,
тому не дивно, що богатир Ілля звільняє
чи охороняє Чернігів – свою столицю. У
другій половині 12 ст. місто Моровськ
було повністю спустошене, люди, втікаючи
від ворогів, освоювали Муром – Рязанські
землі, куди і перенесли билини про Іллю,
але це було значно пізніше їх виникнення,
близько 11 ст., бо на рубежі 11 – 12 ст. Ілля
вже був відомий у німецьких джерелах,
а про Північно-Східну Русь (Ростово-Суздальське
князівство) ще навіть не було і згадки.
У билинах про Іллю
Муромця чітко простежується ідея
християнства. Він не був богатирем з
дитинства (як його попередники, наділені
чудесними надприродними якостями ще
до народження).
Старини про Альошу
Поповича теж мають перегуки з ростовським
літописом. Це ім’я з огляду на пізніший
час його життя (І чверть 13 ст.) широко
побутує не лише в билинах, а й думах
«Дума про Олексія Поповича») та історичних
піснях того періоду.
Аналогічно до зв’язку
билин Київського циклу з Київським
літописом, виявляються паралелі билин
Галицько-Волинського циклу з
Галицько-Волинським літописом. Так, у
билинах про викрадення литовськими
королевичами дружини князя Романа
відображені литовські напади на
князівство Романа Галицького у 14 ст.
Билинне ім’я королевичів «Витвики»
співвідноситься з відомим в історії
ім’ям Витовта.
Билини цього циклу
не позбавлені міфічних елементів.
Зокрема, князь Роман (подібно Вольгові)
може перетворюватись на пташку чи звіра,
щоб проникнути у ворожий табір; з ріки
крові убитого Дуная починається нова
річка, яку називають його іменем.
Переплетення історичного і міфологічного
знаходимо і в інших билинах цього циклу
(про Дуку, Чурила, Михайла Потіки).
Порівняно з київськими галицько-волинські
билини образніші, відрізняються
детальними художніми описами з витонченою
народною поетичною символікою, їх
поетика переважає над доволі схематичними
оповідями київського циклу.
Билини Новгородського
циклу значно відрізняються від попередніх
художньообразним ладом. Вони створені
пізніше і відтворюють торгово-купецьке
(а не княже) буйно-розгульне середовище
Новгорода.
Герої київського
циклу – богатирі, кінні або піші воїни,
які майже не знають водних шляхів.
Новгородський цикл повністю співвідноситься
з водною стихією (богатирі пересуваються
тільки водними шляхами, битви – усі на
воді, єдине «сухопутне» побоїще цього
циклу відбувається на мості через ріку
Волхов (Волга).
Найбільша водна стихія
з її підводним царством, населеним
різноманітними істотами, представлена
у групі билин про Садка. Цей герой, на
відміну від інших центральних персонажів
билин, не воїн, а гусляр. Його гра має
магічну силу впливати на природу
(розколихувати озеро чи море). Садко-музикант
навіть перетворюється на Садка-будівничого,
але його суть залишається тою ж: творити
красу для юдей, служити мистецтву.
Торгівля і багатство для нього лише
засіб життя, а не ціль, як в інших купців.
Зовсім іншого плану
є другий герой цього циклу – Василь
Буслаев. Якщо Садко – творець-зодчий,
то Буслаєв – уособлення руйнівної сили.
Буслаєв – не воїн, він не здійснює
жодного подвигу, навіть не вміє
користуватися зброєю. Набираючи свою
дружину, він випробовує воїнів не вмінням
володіти зброєю, а здатністю зносити
удари «червленим вязом» і пити «зелено
вино». Буслаєв і його дружина
«бьются-дерутся» з новгородцями кулаками
і дубинами. Ці бійки, постійні суперечки
і сварки Василя Буслаєва і є темою усіх
билин про цього героя, який став справжнім
відображенням російської ментальності.
Билини казково-новелістичного
циклу не мають під собою чіткої історичної
основи, написані переважно на казкові,
часто соціально-побутові сюжети. У них
розповідається про одруження богатирів,
побутові суперечки (відбиття епохи
княжих міжусобиць), які передано з
численними казковими елементами, рисами
язичницьких вірувань, протистояння
злих і добрих сил, залишками давніх
культів поклоніння небесним світилам,
переспівами старовинних казок.
Художній світ билин
вирізняється тиму, що в них поряд з
конкретними історичними особами
співіснують казково-міфологічні істоти
(змій, Соловей-розбійник, морський цар
і ін.), але події подаються як достовірні
життєві факти, а не вигадані історії.
Характерним для билин
є художній образ чарівного коня, який
допомагає героєві у його битвах та
героїчних подвигах...
Композиція билин є
усталеною. Кожна билина ділиться на три
частини: зачин (заспів), виклад і кінцівку
(ісход). Зачин і кінцівка мають спеціально
вироблені поетичні форми і творять
певне обрамлення.
Поетична мова
характеризується вживанням постійних
епітетів (чисте поле, ясне сонце),
паралелізмів, особливо коли внутрішній
духовний стан чи риси людини порівнюються
з явищами природи: «на заході красне
сонечко – на відході життя дівиче»;
порівнянь (багато з яких гіперболічні):
богатир б’є ворогів, мов траву косить;
метафор (які майже не сприймаються як
прийом іносказання): «заспівала тятива»,
«розгорівся бенкет»; метонімій: «ікона,
втоптаная в грязь» – явище ворожого
безчинства і грабежу відтворюється
його окремою деталлю. Важливу роль
відіграє гіперболізація та ідеалізація
героїв.
Билинний вірш
побудований за законами народного
тонічного віршування. У давнину билини
(старини) виконувались у супроводі
струнного музичного інструмента
(найчастіше гуслів), але у ході побутування
цей компонент виконання втратився.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Як Правильно Зробити - FaqUkr.ru

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Билинний образ богатирів є особливістю російського епосу. Подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича описані в багатьох переказах і відображають цілий пласт світогляду періоду Київської Русі. У даній статті ми розберемося з тим, хто такі богатирі, а також дізнаємося, чим знамениті деякі з цих витязів.

Билинні богатирі

У билинах згадуються такі слова, як "богатир" і "витязь". Давайте розберемося з їхнім походженням.

Дослідники поки не прийшли до єдиної угоди, тому існує кілька версій. Богатир має схожі за звучанням аналоги в праарійську мовою ("удачливий"), в монгольському ("Багадур" - "сміливець, хоробрий вершник").

Витязь, імовірно, походить від дієслова "бити", тобто означає "воїн". За другою версією, це видозмінене на слов'янський манер слово "вікінг".

Богатирі діляться дослідниками за двома класифікаціями.

Перша виділяє старших, молодших і богатирів Київської Русі. До перших відносяться витязі, які уособлюють ворожі людині сили. Це Святогор, Микула Селянинович, Полкан, Іван Коливановіч, Самсон і деякі інші.

Молодші вже мають людську подобу, без здатності до зміни форми, на відміну від старших. До них відносять Солов'я, Чурилов, Дюка.

Основу билин про київські богатирів складають подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича. Також згадуються Ілля Муромець, Михайло Поток, Іван Гостинний син та інші.

Друга класифікація заснована на періодах - дотатарского період, татарський і московський. У ній ці ж витязі розташовуються трохи в іншому порядку.

Хто такий Добриня Микитич?

Життя і подвиги Добрині Микитовича описані в багатьох билинах. Він відноситься до періоду Київської Русі і зображується служивий витязем за князя Володимира Красне Сонечко.

Вважається, що в дружини він взяв доньку Микули Селяниновича Настасію.

Примітно, що серед усіх богатирів цієї епохи він знаходиться в самих близьких стосунках з князівським родом. Він виконує не тільки військові доручення, але й дипломатичні місії, а також здійснює збір і доставку данини.

Крім цього, Добриня часто виконує такі завдання, від яких відмовляються інші витязі.

За популярністю він знаходиться на другому місці, після Іллі Муромця, і часто зображується в ролі його компаньйона.

Судячи з переказами, Добриня рано виявив у себе "силушку богатирську". Далі ми з вами познайомимося з його заслугами, але найбільш виділяються три подвигу Добрині Микитовича. Бій зі Змієм, бій з Дунаєм Івановичем та допомогу у видобутку нареченої князю Володимиру.

Походження образу

Дослідники російських билин схиляються до думки, що цей образ збірний. Тим не менш, багато хто стверджує, що він побудований на кількох прототипах реальних історичних особистостей.

Головним аргументом на користь високопоставлених цього богатиря є "вежество", яке не раз згадується в піснях. Цим словом наші предки позначали чемність, вміння знаходити спільну мову, дипломатичний дар.

Судячи з билин, його батьком є рязанський воєвода Микита. Однак дослідники слов'янського епосу вважають, що прототипом Добрині був дядько князя Володимира Красне Сонечко, брат його матері Малуші. Цього воєводу звали так само, як і билинного героя.

Один з фактів, який може доводити правдоподібність версії, полягає в наступному: в літописах вказується про насильному хрещенні новгородців, в деяких билинах цей момент співвідноситься з тим часом, коли жив Добриня Микитич.

Бій зі Змієм Гориничем

Перший подвиг Добрині Микитовича має сюжет, схожий з багатьма легендами стародавнього світу. Битва з драконом, змієм, першопричина злом має місце в міфах різних народів.

Отже, що ж нам відомо з билин?

Відчувши пробуждающуюся силу, Добриня почав "гуляти по Полюшко". Одного разу він сказав матері, що хоче сходити на річку Почайну. За легендою, вона володіла незвичайною властивістю. У ній було два потоки, які рухалися в протилежні сторони і розрізали всіх, хто спробує перепливти.

Там богатир зустрічає Змія Горинича. Зав'язується бій, і після перемоги витязя чудовисько обіцяє більше ніколи не нападати на землю Руську і не грабувати села. Але за класичними канонами жанру Змій відразу ж порушує дане слово. Він викрадає доньку київського князя Володимира Красне Сонечко.

Далі витязь вже діє за наказом правителя. Взагалі, подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича - це часто походи на вимогу чи прохання князя.

Отримавши чарівні речі від матері (кольчугу, меч-кладенец, могутнього бойового коня), богатир знаходить лігво змія. Там йому протистоять молодші дракончики, яких він з легкістю перемагає.

Бій ж з Гориничем затягнувся на три дні. Коли сили вже залишали витязя, він почув голос з небес, який сказав, що потрібно протриматися ще три години. Вистоявши бій, Добриня кинув чудовисько, але трохи не потонув в його крові. Врятувався він через те, що земля розступилася і все ввібрала в себе.

Далі він звільняє не тільки княжну, а й багатьох дітей правителів сусідніх держав.

Бій з Дунаєм Івановичем

У цій билині показано протистояння Києва та сусідніх племен. Дунай - трагічний образ в російській епосі. Колись цей богатир служив литовському князю, але, потрапивши в немилість, виїхав на Русь. В оповіді про сватання нареченої для Володимира говориться і про те, що Дунай відвозить також її сестру Настасію, до якої колись відчував почуття.

Але на весіллі богатирі почали змагатися у стрільбі з лука, і Дунай випадково вбив Настасію. Коли він дізнається, що вона була вагітна, то кидається на свою шаблю. Легенда свідчить, що з його крові утворилася річка Дунай.

Билина ж про битву цього литовця з Добринею оповідає про події, що сталися до сватання. Сюжет полягає в наступному. Київський богатир їхав по полю і побачив оксамитовий шатер, на якому був напис, що кожен, хто до нього підійде, - загине.

Добриня розсердився, напився вина з намету і зруйнував його. Сам же заснув на цьому місці. Повернувшись Дунай вирішив покарати кривдника. Він розбудив витязя, і билися вони кілька днів. Спочатку порубали всю зброю, після билися врукопашну.

За однією версією, їх помирив проїжджав Ілля Муромець, за іншою - вони поїхали на суд до Володимира Красне Сонечко. Князь, вислухавши обох, виправдав Добриню і посадив Дунаю в льох за те, що той погрожував його витязь.

Хто такий Альоша Попович?

Наступним за популярністю билинним героєм є Альоша, син попиваючи. Батьком його вважається поп з Ростова Левонтій, щоправда, іноді його називають Федором.
Історія Олексія Поповича згадується у двох билинах, де він виступає головним героєм. В інших він є другорядним учасником або згадується побіжно.

Якщо не брати в рахунок двох сказань про його подвиги, в основному цей витязь є суперечливим, а часто і негативним персонажем. Багато дослідників проводять паралелі між ним і Вольга Святославичем.

Таким чином, характеристика Олексія Поповича, яка вимальовується з переказів, не зовсім відповідає образу "богатиря землі російської".

Єдиною билиною, в якій цей кульгавий і не відрізняється великою силою воїн показаний в позитивній ролі, є легенда про його битві з Тугарінов. Про неї ми поговоримо далі.

Альоша і Тугарин

Схожа за змістом билина - про битву цього витязя зі ським-звіром. По суті, вона відтворює в точності всі основні моменти оповіді про перемогу над Тугарінов.

Сюжет легенди полягає в наступному. Альоша приїжджає зі своїм умілим і моторним слугою Єкімов в Київ до Володимира. Тут на бенкеті він зустрічає Тугарина, який "кладе голову на груди княжні". Бачачи ненажерливість і жадібність змія, Альоша починає його висміювати. Спочатку він порівнює воїна з собакою свого батька, яка від жадібності вдавилася кісткою і подохла, пізніше - з коровою.

Ображений Тугарин кидає в нього ніж, але Єкімов ловить його на льоту. Далі Альоша викликає ворога на битву "в чистому полі".

Судячи з билині, він перемагає з божою допомогою і з використанням хитрощі.
Спочатку Тугарин літав на "паперових крилах", але Альоша помолився в храмі і пішов дощ. Після того як змій упав, витязь під'їхав до нього і сказав: "Навіщо ти привів з собою таку велику силушку?"

Коли Тугарин обернувся, щоб подивитися, що має на увазі богатир, останній відрубав йому голову. У цій сцені показаний характер Олексія Поповича: воїн часто домагався свого не силою, але хитрістю. Чимось його образ схожий на образ Одіссея у Гомера.

Що кажуть дослідники?

Якщо розглянути подвиги Олексія Поповича, короткий зміст яких можна знайти в багатьох збірниках билин, ми побачимо деякі особливості образу.

З одного боку, дослідники схиляються, що історичним прототипом героя був ростовчанин Олександр Попович. Боярин, який був на службі у князя Всеволода, а пізніше - у його сина Костянтина.

Після того як Юрій сідає на престол в 1281 році, Олександр їде в Київ до Мстислава і гине в битві на Калці.

Вивчаючи подвиги Олексія Поповича (короткий зміст або повний текст билин), можна побачити його зверхнє і презирливе ставлення до князя Володимира та київської знаті.

Часто він називає їх "звідниками", і в цих оповідях нерідко зображуються позашлюбні зв'язки богатирів з боярськими, князівськими і воеводскими дружинами.

Це наводить на думку про те, що подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича описані в різні періоди часу. Коли вони зустрічаються в одній билині, це свідчить тільки про більш пізнє походження оповіді.

Образ богатирів в культурі

Характеристика Олексія Поповича, Добрині Микитовича, Іллі Муромця та багатьох інших богатирів надихає багатьох письменників, художників, композиторів і режисерів.
Наприклад, Альоша зображений на картинах Васнєцова, Верещагіна, Васильєва. Він згадується в баладі Толстого А. К.

Сучасні творці мультфільмів також використовують цей билинний образ.

Говорячи про Добриня Микитич, до всього згаданого вище варто додати те, що в його честь названі острів в архіпелазі Норденшельд, гора Курильської гряди і кілька кораблів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича: короткий зміст

# data[].attributes.attachment_link.description
Билинний образ богатирів є особливістю російського епосу. Подвиги Олексія Поповича та Добрині Микитовича описані в багатьох переказах і відображають цілий пласт світогляду періоду Київської Русі. У даній статті ми розберемося з тим, хто такі богатирі, а також дізнаємося, чим знамениті деякі з цих витязів. У билинах згадуються такі слова, як "богатир" і "витязь".

# data[].attributes.headline
МАТЕРІАЛИ ДО УРОКУ

# data[].attributes.subject
МАТЕРІАЛИ ДО УРОКУ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література інновації

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтерактивні методи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
світ літератури

# data[].attributes.attachment_link.title
Давньоруські билини. Допомога учню і вчителю - 7 клас - Зарубіжна література - Допомога учню і вчителю - Світ літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Сайт про українську, зарубіжну літературу та методику викладання

# data[].attributes.headline
Фільм-казка 1959 р.

# data[].attributes.subject
Фільм-казка 1959 р.

# data[].attributes.body
(за мотивами давньоруських билин)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
илья муромец

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
фильм сказка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
советский фильм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
советское кино

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
отечественный фильм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
отечественное кино

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
русские сказки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Советские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Илья Муромец - Фильм-сказка 1956

# data[].attributes.attachment_link.description
Илья Муромец. Советский фильм-сказка Илья Муромец снят на студии Мосфильм в 1956 году. Режиссёр Александр Птушко. Как просто и быстро наточить кухонный нож до отличной остроты? Видео: https://www.youtube.com/watch?v=BjQQx67Vaf0

# data[].attributes.headline
Ілля Муромець: свідчення та легенди

# data[].attributes.subject
Ілля Муромець: свідчення та легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
крамола инфо

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
альтернативные технологии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
бестопливные технологии

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
кРАмола инфо

# data[].attributes.attachment_link.title
Илья Муромец - свидетельства и легенды

# data[].attributes.attachment_link.description
http://www.kramola.info/ Несмотря на приверженность традиционной хронологии и истории, а также сильнейший христианский уклон, данный фильм всё же полезен к просмотру, так как позволяет убедиться, что Илья Муромец не сказочный, а исторический персонаж. _ ВКонтакте: https://vk.com/kramolainfo Одноклассники: http://ok.ru/kramolainfo Facebook: https://www.facebook.com/kramolainfo