# data[].attributes.attachment_link.title
Фильм про Ивана Франко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галицька Старовина

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії Іван Франко

# data[].attributes.attachment_link.title
Почерк генія: історії з життя І. Франка

# data[].attributes.attachment_link.description
Почерк генія: історії з життя І. Франка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Україна багата талановитими художниками, письменниками та поетами. Один з яскравих представників - Іван Франко.

Всю біографію письменника ви зможете легко знайти у книжках з літератури або в інтернеті, але насправді цікавих фактів з біографії письменника не так багато.

Ми розглянемо факти з життя Франка з різних видань, деякі з них можуть показатися образливими, не сприймайте це як затьмарення імені поета, просто такі факти допоможуть розглянути життя Івана Франка з різних сторін.

150 років тому народився видана особистість, український майстер пера Іван Франко. Життя поета було тісно пов'язано з Західною Україною, проте Київ в житті поета відбився дуже яскравим штрихом. Саме в столиці він зустрів ту, яка стала супутницею життя до кінця його днів.

Вперше Франко прибув до Києва в лютому 1885, щоб попрацювати в бібліотеці Колегії Павла Галагана.

Наступний раз Франко відвідав Київ у квітні 1886 Він зустрічався з композитором Лисенко, драматургом Старицьким і матір'ю Лесі Українки Оленою Пчілкою. В цей час і відбулася ключова подія в житті поета, він обвінчався з Ольгою Хурожинською.

Молодята ще деякий час пожили в Києві, а потім поїхали до Львова, де побудували будинок.

Цікаво знати, що на честь Івана Франка в Києві названі вулиця, площа, театр, бібліотека та школа. На площі, поруч з театром, що носить його ім'я, встановлено бронзовий пам'ятник поетові. У бібліотеці АН України зберігається 12 тис. Томів зібраних ним книг. У столиці живуть нащадки Івана Яковича - онук Роланд Тарасович Франко і внучка Дарина Тарасівна Франко.

Представляємо цікаві факти про Івана Франка з його життя та біографії

Іван Франко почесно прикрашає українську валюту (гривню) номіналом 20.

Чи знаєте ви, що на честь письменника названо безліч вулиць не тільки на території України? Виявляється, в Казахстані, Росії і навіть Канаді існують вулиці з назвою "Франко".

Незважаючи на всю серйозність і відповідальність, якими володів Франкj, в дитинстві його улюбленим заняттям була їзда на велосипеді. Йому подобалося відправлятися в далеку поїздку за грибами або ж на риболовлю.

Франко досить рано позбувся своєї родини, і мати, і батько покинули цей світ, коли Іван ходив ще в школу. Тому його вихованням, в основному, займалася школа-інтернат, яка вже дуже докучала своїми методами жорстокості.

Франко, будучи учнем гімназії, зміг зібрати величезну бібліотеку книг, яка вміщала в себе більше 500 примірників творів, як української літератури, так і німецької, польської та інших європейських мов. Більш того, деякі твори він переклав українською мовою, а також написав кілька сюжетних оповідань польською і німецькою мовами.

Великий письменник, літератор і критик встиг відвідати за час свого життя і "стіни, оковані в кайдани" - Іван сидів у в'язниці майже цілий рік. Він не зробив нічого кримінального, на його рахунку не було діянь, які потрібно було б розглядати в стінах охоронців правопорядку. Однак, через те, що Франко мав волелюбні звичаями письменницького мистецтва і знаходився в хороших відносинах з молоддю, владі це було не "за смаком". Довелося вживати термінових заходів - закривати у в'язниці з волоцюгами.

Після того, як Франко провів дослідження і видав есе про Міцкевича, на його письменницьке життя в Польщі було накладено вето.

Іван Франко тісно співпрацював з Шевченком. Крім того, він був і редактором "Літературно-наукового Вісника", який належав товариству великого Кобзаря.

П'ять маловідомих фактів з життя Івана Франка:

Всі ми знаємо яким поліглотом був Франко, він першим зумів перекласти на українську мову "Капітал" К. Маркса.

Не був атеїстом, хоча до церковних догм ставився критично. Релігію сприймав, як духовну спадщину народу. Сам співав у церковному хорі.

Володів 14-ма мовами, перекладав українською з 48 мов, у тому числі і з східних. Коли у Львівському університеті не зміг отримати професорську посаду, став заробляти на життя журналістикою.

Останні 7 років життя провів з паралізованою правою рукою, через, що довелося писати лівою або диктувати твори помічникам.

Був затятим рибалкою, умів плести сітки для ловлі риби.

І під кінець, декілька компрометуючих фактів про Івана Франка, які я зустрів на просторах інтернету:

Франка похоронили в чужому склепі, аж з часом його останки перенесли в окрему могилу;

У паспорті Івана Франка стоїть запис "русич";

Іван Франко у своєму щоденнику записав: "Мене сьогодні сильно образили, мене обізвали українцем хоча всі знають що я - русич ".

В одному з австрійських видань Франка звинуватили в антисемітизмі;

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Івана Франка з його життя та біографії

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна багата талановитими художниками, письменниками та поетами. Один з яскравих представників - Іван Франко. Всю біографію письменника ви зможете легко знайти у книжках з літератури або в інтернеті, але насправді цікавих фактів з біографії письменника не так багато.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Видатний український поет Іван Франко народився 27 серпня 1856 року у селі Нагуєвичі на Львівщині. Всі ми звикли бачити в ньому, в першу чергу, українського письменника, поета, публіциста, перекладача, вченого, громадського і політичного діяча, але, попри це все, він був також людиною, людиною цікавою та неординарною. Сьогодні пропонуємо вашій увазі 15 цікавих та несподіваних фактів з життя та творчості Каменяра.

Джерело: gazeta.ua.

1. Мати Івана Франка, Марія Кульчицька, походила із зубожілого українського шляхетського роду Кульчицьких, гербу Сас, була на 33 роки молодшою за чоловіка. Померла, коли Іванові було 15 років.

2. Коли Франкові було 9 років, помер батько. Мати вийшла заміж удруге. Вітчим, Гринь Гаврилик, уважно ставився до дітей, фактично замінив хлопцеві батька. Франко підтримував дружні стосунки зі своїм вітчимом протягом всього життя.

3. Іван Якович любив пити медовуху, вино. Смачно готував каву, збирав і любив їсти гриби й рибу, що сам ловив. Іван Франко понад усе любив збирати гриби. Їх варили, смажили, сушили на зиму. Донька пише: "Присмажені гриби з молодою картоплею були смачною й улюбленою стравою тата".

4. Навчаючись у Дрогобицькій гімназії, Франко жив на квартирі в далекої родички Кошицької на околиці міста. Нерідко спав у трунах, які виготовлялися у її столярній майстерні ("У столярні")

5. Восени 1875 року Франко став студентом філософського факультету Львівського університету. Спочатку належав до москвофільського товариства. Москвофільство було дуже популярне серед галицької інтелігенції в другій половині ХІХ століття. Москвофілом був також один із засновників "Руської Трійці" Яків Головацький.

6. Як і більшість молодих людей того часу, Іван Франко захоплювався ідеями соціалізму. Читав твори Маркса, Енгельса, листувався з Михайлом Драгомановим. Однак наприкінці життя він зрозумів хибність ідеї Маркса, назвавши соціалістичну державу тюрмою.

7. Іванові Франку належить ініціатива ширшого вживання в Галичині назви "українці" замість "русини" - так традиційно називали себе корінні галичани. В "Одвертому листі до галицької української молодежі" (1905) Франко писав: "Ми мусимо навчитися чути себе українцями - не галицькими, не буковинськими, а українцями без соціальних кордонів..."

8. Після свого другого арешту 1880-го Франко ледь не помер з голоду. Тоді за тиждень у готелі він написав повість "На дні" й на останні гроші надіслав її до Львова. Після того три дні жив на 3 центи, знайдені на березі річки Прут - цих грошей вистачило хіба на одну хлібину. А коли їх не стало, лежав без пам'яті, без сил. Врятував Франка від голоду старий служитель готелю.

9. У 1886 році Іван Франко одружився. Його дружиною стала Ольга Хоружинська. Була високоосвіченою людиною, добре володіла мовами: англійською, французькою, німецькою, російською. Їй не була чужа ідея відродження України. Познайомившись із Франком вирішила стати його дружиною й помічницею, та присвятити своє життя чоловікові. Разом подружжя виховало чотирьох дітей - Андрія, Тараса, Петра, Анну.

10. Подружнє життя Франків не було щасливим. Матеріальні нестатки, хатні злидні, щоденні турботи, вороже ставлення до Ольги з боку найближчих співробітників мужа, зокрема Михайла Павлика, й частини суспільства, що ставилися до неї ще з більшою неприязню, ніж до самого Франка, як до схизматички - все це зломило жінку. Наслідком були сухоти, нервове перенапруження, а згодом і цілковитий психічний розлад. Одинока, покинута дітьми померла 17 липня 1941 року і похована на Личаківському цвинтарі, на полі № 4 неподалік від свого чоловіка.

11. Франко відомий своїм інтересом до індійської культури, він вивчав літературу, філософські твори, тексти Вед на санскриті. Сам він говорив: "Жаль, що я не орієнталіст". Серед перекладів Івана Франка - біблійна "Книга Буття". Досі це найбільш точний переклад цієї частини Біблії українською мовою.

12. 1908 року стан здоров'я Франка значно погіршився, однак він продовжував працювати до кінця свого життя. Період останнього десятиліття життя Франка - дуже складний. За розповідями сина Андрія, "у цей період батька переслідував дух померлого дідуся, який бив його золотим молотом по руках...". "Протягом 14-ти днів я не міг ані вдень, ані вночі заснути, не міг сидіти, і, коли, проте, не переставав робити, то робив се серед страшенного болю", - писав Іван Франко. Помер Іван Франко 28 травня 1916 року у Львові. Похований на Личаківському кладовищі у Львові.

13. Іван Франко був відомий своїми атеїстичними поглядами. Про це згадував отець Макарій Каровець: "Тут пригадуємо, що Франко майже від перших хвилин свого виступу аж до смерті був у нас головним пропагатором виразного атеїзму, що той атеїзм пропагував і в своїх популярно-наукових писаннях, і в своїй поезії. Пригадуємо, що атеїзм був увесь час головним стовпом його світогляду. Пригадуємо, що коли Франко умирав, відвідав його піп Теодозій Галущинський і умовляв помиритися з господом богом і з церквою, в котрій він, Франко, родився та котру поборював ціле своє життя. Та отримав від Франка відповідь: "А що на те сказала б молодіж, котру я ціле життя вчив не вірити в бога?" Помер несповіданий і нерозкаяний".

14. В інституті германістики Віденського університету, в якому Іван Франко успішно захистив докторську дисертацію, встановлена меморіальна дошка Івану Франку встановлена. Відкрита 29 жовтня 1993 року. На Постгассе, 8 знаходиться погруддя письменникові. Пам'ятник був відкритий 28 травня 1999 року. Пам'ятна дошка також встановлена на будинку, в якому жив письменник за адресою: Відень, Віпплінґерштрассе 26.

15. Франко на сьогодні єдиним українським поетом, який номінувався на здобуття Нобелівської премії з літератури.

# data[].attributes.attachment_link.title
15 цікавих та маловідомих фактів про Івана Франка - "Репортер"

# data[].attributes.attachment_link.description
Видатний український поет Іван Франко народився 27 серпня 1856 року у селі Нагуєвичі на Львівщині. Всі ми звикли бачити в ньому, в першу чергу, українського письменника, поета, публіциста, перекладача, вченого, громадського і політичного діяча, але, попри це все, він був також людиною, людиною цікавою та неординарною.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор: фото: Львівський національний літературно-меморіальний музей Івана Франка

Іван ФРАНКО Народився 27 серпня 1856 року в селі Нагуєвичі - тепер Дрогобицького району Львівщини. Тоді це була територія Австрійської імперії, згодом - Австро-Угорської. Батько Яків - коваль, мати Марія походила із зубожілого шляхетського роду Кульчицьких. Батько помер, коли Іванові було 9 років, за шість років пішла з життя мати. Франка виховували вітчим і мачуха. Закінчив гімназію імені Франца Йосифа І у Дрогобичі. 1875-го став студентом філософського факультету Львівського університету імені Франца І. За участь у таємному соціалістичному гуртку двічі заарештовували й виганяли з університету. 1893-го у Віденському університеті здобув ступінь доктора філософії. Тема дисертації - "Варлаам і Йоасаф. Старохристиянський духовний роман і його літературна історія". Редагував часописи "Зоря", "Життя і слово", "Літературно-науковий вісник". 10 років працював оглядачем у польськомовній газеті Kurjer Lwowski. 1890-го заснував Русько-українську радикальну партію. 1899-го залишив її і створив Українську національно-демократичну партію. Тричі безуспішно балотувався до парламенту. Видав збірки поезій "З вершин і низин", "Зів'яле листя", "Мій ізмарагд", Semper Tio. Найвідоміші прозові твори - повісті Boa constrictor і "Захар Беркут", роман "Борислав сміється". Перекладав із 14 мов, збирав фольклор, писав літературно-критичні статті. 1915 року священик Йосип Застирець висунув Франка на здобуття Нобелівської премії з літератури. Його лист надійшов до комітету із запізненням. 1886-го одружився з Ольгою Хоружинською - родом із Харківщини. Мали синів Андрія, Тараса й Петра і доньку Анну. Жили у Львові, спершу в орендованих квартирах. Потім у власному будинку на вулиці Святої Софії - тепер вулиця Івана Франка. У вільний час любив збирати гриби й ловити рибу руками. В останні роки тяжко хворів - відмовили руки, страждав на галюцинації. Помер 28 травня 1916-го у Львові. Перед смертю відмовився сповідатися. Похований на Личаківському цвинтарі. Ім'ям Івана Франка названі вулиці в Україні, Росії, Казахстані, Канаді, селище Яворівського району Львівщини та обласний центр

Перед вами - письменник, котрий більше всього цінує книжку й папір.

Я не одержав майже ніякого виховання. Не знав і батьківської ласки. Чужий та одинокий поміж чужих людей. Я не мав товариства, не знав нічого, крім книг.

Людська краса - чи то чоловіків, чи то жінок - завжди робить на мене дуже сильне враження. Не раз цілими годинами броджу по місту, щоб тільки надивитися на обличчя хороших людей.

Виховали мене звичні в Галичині речі: селянське походження, утиски, крихта знань і досвіду, які я здобув важкою працею. На українців також ніхто не мусив мене напускати, бо як українець і письменник я не переставав ніколи мати зв'язки ні з народом, ні з українською інтелігенцією.

Мій ідеал - це жінка в повному значенні цього слова. Жінка-чоловік, мисляча, розумна, чесна і переконана. До того ідеалу треба ще додати жінку люблячу, гарячу, сердечну, щиру.

Це було в суботу перед Зеленими святами. Рано сидів я у школі, і на мене напала страшна, ненатуральна, шалена веселість. Я сміявся без упину від 8-ї до 12-ї години. Прийшовши на станцію в Дрогобич, почув, що мама вмирає, і побіг піхотою до Нагуєвич. Був дощ, я був голодний. Прибіг пополудні, мокрий до нитки, і застав маму конаючу. Вітчим сидів під вікном і чесав вовну. Я став коло постелі, не говорячи ані слова - тільки дрижав. Ані сльозинки не впало з моїх очей. Мама не могла говорити, тільки дивилася пильно на мене. Як виглядало моє лице, не знаю. Наступного дня вранці мама померла. Вночі, коли я спав, вона ще говорила з іншою жінкою. І та жінка передала мені слова небіжчиці: "Боже-боже, мій Іванцьо прибіг з Дрогобичьи, став коло мене і так сі чогось гнівно на мене дивив, так гнівно, що Господи! Що я йому зробила злого?"

Німецька мова - то для мене модний фрак, котрим хизується не раз і такий штуцер, котрому по кишенях вітер свище. Натомість українська мова - то для мене такий любий домашній убір, в котрім всякий показується іншому таким, яким є. Українська мова - то мова мого серця.

Відчуваю себе насамперед українцем, а потім радикалом.

Ніщо так не деморалізує людину, як похвала її красі. Саме похвала, котру вона не заслужила ані працею, ані знанням - нічим.

Хороші ми, люди! Коли йдеться про те, щоб іншому зробити яку-небудь, хоча б невелику, приємність, то у нас з'являється тисяча якихось перешкод, обставин, чортзна-чого. А коли йдеться про те, щоб нам хтось зробив щось добре, то не терпимося, ходимо, мов приголомшені, чекаємо. Ще й готові гніватись, коли добро запізнюється.

Розумію любов не як мету, а як окрасу життя. Не як хліб, а як масло, котрим той хліб помащено, щоб гладкіше йшло. Втім, може бути, що я помиляюся.

Як би я хотів, щоб можна було весь вік вірно любитися платонічною любов'ю. Може, інші й можуть так жити - я по собі знаю, що не можу. Платонічна любов швидко надокучить. Не вистачає їй того, чого конче вимагає розумна, правдива любов - зміни, яку приносить спільне життя, спільна боротьба за своє переконання, за своє існування. Такого життя з коханою особою я бажаю. Воно зможе розвинути любов правдиву, зможе платонічну любов зробити реальною, сильною, зробити її елементом життя - таким конечним, як хліб або повітря. Сила никне, жар молодості гасне, гаряча кров стигне поволі серед вічного безплідного бажання. Найкращі роки минають. Роки, коли чоловік здатен найживіше чути і любити.

Знаю, що причина мого неприродного потягу до чоловіків - виховання, зовсім відособлене від жінок. Але чи міг я це змінити?

Жінки страшать, чи то пак відраджують мене. З чоловіками я сміливіший. У своєму житті я більше любив чоловіків, ніж знав жінок. Це якась неприродна, дика любов. Часто трапляється, не знаю чоловіка зовсім, але зустрічаю його часто в певному місці, обличчя його мені подобається - ну і я сиджу, дивлюся на нього. Часом забалакаємо, відтак уже коли зустрінемося, подаємо собі руки, вітаємося - і на тім кінець, мені приємно. Часом знайомство стає ближчим. Починаємо розмову, я бачу, що людина ця - дурак, не сходиться зі мною у переконаннях, а я все одно люблю його. Тобто люблю на нього дивитися, доки не заговорить. А як заговорить - починаю "сокрушати".

Обстрижені панни не раз - коли й в усьому іншому гарні - мені подобалися більше, ніж косматі.

Жінка, яка думає серйозно, працює серйозно над своєю просвітою, трудиться для інших, цікавиться усім, що високе і красиве, всіма визвольними ідеями, які турбують сучасних людей, і старається з власної волі підлаштовувати своє життя під них, тобто жити власною працею, не стаючи нікому тягарем, і думати власною головою - така жінка є для мене емансипованою, тобто вільною. Навіть якщо вона при цьому сигарет не курить, кіс не обстригає, з чоловіками не п'є і попід боки не водиться.

Не маю щастя до жінок віддавна і не буду мати його ніколи. Все через мою невправність. Заговорю до них серйозно - знуджу, а почну жартувати - то так, як ведмідь, і вражу.

З теперішньою моєю жінкою одружився без любові, а виключно з доктрини, що треба одружитися з українкою, і то освіченою, курсисткою. Певна річ, мій вибір не був архіблискучий. Маючи іншу жінку, я міг би розвинутися краще і доконати чогось більшого. Ну та дарма, судженої конем не об'їдеш.

Я принциповий ворог усяких компліментів і ворог тих, що говорять компліменти.

Талант - це більша нервова властивість на певні враження, більша здібність затримувати ці враження і викликати їх заново. Отже, талант - це темперамент. Треба передусім уміти спостерігати за життям, бачити більше і живіше, ніж інші - а відтак уміти відживити і впорядкувати ті враження на папері. Перший пункт набагато важливіший від другого. Хто ясно бачить і живо чує певне враження, той швидше знайде спосіб його відповідно виразити.

Знаю багато поетів, у яких чуття було розвинуте так надмірно, що врешті затьмарило їм розум і завело в дім божевільних. Жінки-поетки такої мені досі не доводилося знати.

Хвилини щастя такі рідкісні в кожному житті, а особливо в моєму. Всіх їх можу перелічити на руках. Не раз мав би охоту проклясти все те життя і всю його поезію вкупі з його поганою прозою, якби не знав, що тисячам-тисячам те життя дає саму прозу, і то у сто разів гіршу від моєї.

Я до танцю - як віл до карети.

Економічний стан народу - це головна підстава його життя, розвитку, поступу. Коли економічний стан поганий, то всі розмови про поступ, науку - пуста балаканина.

Те, що люди зазвичай називають розвагами, мене більше втомлює, мучить і денервує, аніж літературна робота. З другого боку, літературна робота йде мені досить легко. Не через талант, котрий зовсім не такий великий, а радше через вправність. Ненастанно пишучи від четвертого класу гімназії, я вже вклався у те писання, як віл у ярмо. Форма не робить мені труднощів, зате саме творення, композиція вартує дуже багато, вимагає важкої внутрішньої праці. Саме через це дуже часто посеред роботи опускаються руки. Думка стає, мов глиняна, і ані руш далі. Тоді, особливо літом, бувають такі часи, що я цілий тиждень не беруся до пера.

Якби не робота, я б давно пропав серед тих повинностей, які мені ласкава доля насилала й насилає.

Не люблю українців. Так мало серед них знайшов справжніх характерів, а так багато дріб'язковості, вузького егоїзму, двоєдушності й пихи, що не знаю, за що мав би їх любити.

Це правда, що я роблю трохи більше від тих людей, що нічого або майже нічого не роблять. Але того не достатньо.

Автор: текст: Денис МАНДЗЮК "Щоденник" укладений за статтями й листами Івана Франка

Якщо ви помітили помилку у тексті, виділіть її мишкою та натисніть комбінацію клавіш Alt+A

Автор: фото: Львівський національний літературно-меморіальний музей Івана Франка

Іван ФРАНКО Народився 27 серпня 1856 року в селі Нагуєвичі - тепер Дрогобицького району Львівщини. Тоді це була територія Австрійської імперії, згодом - Австро-Угорської. Батько Яків - коваль, мати Марія походила із зубожілого шляхетського роду Кульчицьких. Батько помер, коли Іванові було 9 років, за шість років пішла з життя мати. Франка виховували вітчим і мачуха. Закінчив гімназію імені Франца Йосифа І у Дрогобичі. 1875-го став студентом філософського факультету Львівського університету імені Франца І. За участь у таємному соціалістичному гуртку двічі заарештовували й виганяли з університету. 1893-го у Віденському університеті здобув ступінь доктора філософії. Тема дисертації - "Варлаам і Йоасаф. Старохристиянський духовний роман і його літературна історія". Редагував часописи "Зоря", "Життя і слово", "Літературно-науковий вісник". 10 років працював оглядачем у польськомовній газеті Kurjer Lwowski. 1890-го заснував Русько-українську радикальну партію. 1899-го залишив її і створив Українську національно-демократичну партію. Тричі безуспішно балотувався до парламенту. Видав збірки поезій "З вершин і низин", "Зів'яле листя", "Мій ізмарагд", Semper Tio. Найвідоміші прозові твори - повісті Boa constrictor і "Захар Беркут", роман "Борислав сміється". Перекладав із 14 мов, збирав фольклор, писав літературно-критичні статті. 1915 року священик Йосип Застирець висунув Франка на здобуття Нобелівської премії з літератури. Його лист надійшов до комітету із запізненням. 1886-го одружився з Ольгою Хоружинською - родом із Харківщини. Мали синів Андрія, Тараса й Петра і доньку Анну. Жили у Львові, спершу в орендованих квартирах. Потім у власному будинку на вулиці Святої Софії - тепер вулиця Івана Франка. У вільний час любив збирати гриби й ловити рибу руками. В останні роки тяжко хворів - відмовили руки, страждав на галюцинації. Помер 28 травня 1916-го у Львові. Перед смертю відмовився сповідатися. Похований на Личаківському цвинтарі. Ім'ям Івана Франка названі вулиці в Україні, Росії, Казахстані, Канаді, селище Яворівського району Львівщини та обласний центр

Перед вами - письменник, котрий більше всього цінує книжку й папір.

Я не одержав майже ніякого виховання. Не знав і батьківської ласки. Чужий та одинокий поміж чужих людей. Я не мав товариства, не знав нічого, крім книг.

Людська краса - чи то чоловіків, чи то жінок - завжди робить на мене дуже сильне враження. Не раз цілими годинами броджу по місту, щоб тільки надивитися на обличчя хороших людей.

Виховали мене звичні в Галичині речі: селянське походження, утиски, крихта знань і досвіду, які я здобув важкою працею. На українців також ніхто не мусив мене напускати, бо як українець і письменник я не переставав ніколи мати зв'язки ні з народом, ні з українською інтелігенцією.

Мій ідеал - це жінка в повному значенні цього слова. Жінка-чоловік, мисляча, розумна, чесна і переконана. До того ідеалу треба ще додати жінку люблячу, гарячу, сердечну, щиру.

Це було в суботу перед Зеленими святами. Рано сидів я у школі, і на мене напала страшна, ненатуральна, шалена веселість. Я сміявся без упину від 8-ї до 12-ї години. Прийшовши на станцію в Дрогобич, почув, що мама вмирає, і побіг піхотою до Нагуєвич. Був дощ, я був голодний. Прибіг пополудні, мокрий до нитки, і застав маму конаючу. Вітчим сидів під вікном і чесав вовну. Я став коло постелі, не говорячи ані слова - тільки дрижав. Ані сльозинки не впало з моїх очей. Мама не могла говорити, тільки дивилася пильно на мене. Як виглядало моє лице, не знаю. Наступного дня вранці мама померла. Вночі, коли я спав, вона ще говорила з іншою жінкою. І та жінка передала мені слова небіжчиці: "Боже-боже, мій Іванцьо прибіг з Дрогобичьи, став коло мене і так сі чогось гнівно на мене дивив, так гнівно, що Господи! Що я йому зробила злого?"

Німецька мова - то для мене модний фрак, котрим хизується не раз і такий штуцер, котрому по кишенях вітер свище. Натомість українська мова - то для мене такий любий домашній убір, в котрім всякий показується іншому таким, яким є. Українська мова - то мова мого серця.

Відчуваю себе насамперед українцем, а потім радикалом.

Ніщо так не деморалізує людину, як похвала її красі. Саме похвала, котру вона не заслужила ані працею, ані знанням - нічим.

Хороші ми, люди! Коли йдеться про те, щоб іншому зробити яку-небудь, хоча б невелику, приємність, то у нас з'являється тисяча якихось перешкод, обставин, чортзна-чого. А коли йдеться про те, щоб нам хтось зробив щось добре, то не терпимося, ходимо, мов приголомшені, чекаємо. Ще й готові гніватись, коли добро запізнюється.

Розумію любов не як мету, а як окрасу життя. Не як хліб, а як масло, котрим той хліб помащено, щоб гладкіше йшло. Втім, може бути, що я помиляюся.

Як би я хотів, щоб можна було весь вік вірно любитися платонічною любов'ю. Може, інші й можуть так жити - я по собі знаю, що не можу. Платонічна любов швидко надокучить. Не вистачає їй того, чого конче вимагає розумна, правдива любов - зміни, яку приносить спільне життя, спільна боротьба за своє переконання, за своє існування. Такого життя з коханою особою я бажаю. Воно зможе розвинути любов правдиву, зможе платонічну любов зробити реальною, сильною, зробити її елементом життя - таким конечним, як хліб або повітря. Сила никне, жар молодості гасне, гаряча кров стигне поволі серед вічного безплідного бажання. Найкращі роки минають. Роки, коли чоловік здатен найживіше чути і любити.

Знаю, що причина мого неприродного потягу до чоловіків - виховання, зовсім відособлене від жінок. Але чи міг я це змінити?

Жінки страшать, чи то пак відраджують мене. З чоловіками я сміливіший. У своєму житті я більше любив чоловіків, ніж знав жінок. Це якась неприродна, дика любов. Часто трапляється, не знаю чоловіка зовсім, але зустрічаю його часто в певному місці, обличчя його мені подобається - ну і я сиджу, дивлюся на нього. Часом забалакаємо, відтак уже коли зустрінемося, подаємо собі руки, вітаємося - і на тім кінець, мені приємно. Часом знайомство стає ближчим. Починаємо розмову, я бачу, що людина ця - дурак, не сходиться зі мною у переконаннях, а я все одно люблю його. Тобто люблю на нього дивитися, доки не заговорить. А як заговорить - починаю "сокрушати".

Обстрижені панни не раз - коли й в усьому іншому гарні - мені подобалися більше, ніж косматі.

Жінка, яка думає серйозно, працює серйозно над своєю просвітою, трудиться для інших, цікавиться усім, що високе і красиве, всіма визвольними ідеями, які турбують сучасних людей, і старається з власної волі підлаштовувати своє життя під них, тобто жити власною працею, не стаючи нікому тягарем, і думати власною головою - така жінка є для мене емансипованою, тобто вільною. Навіть якщо вона при цьому сигарет не курить, кіс не обстригає, з чоловіками не п'є і попід боки не водиться.

Не маю щастя до жінок віддавна і не буду мати його ніколи. Все через мою невправність. Заговорю до них серйозно - знуджу, а почну жартувати - то так, як ведмідь, і вражу.

З теперішньою моєю жінкою одружився без любові, а виключно з доктрини, що треба одружитися з українкою, і то освіченою, курсисткою. Певна річ, мій вибір не був архіблискучий. Маючи іншу жінку, я міг би розвинутися краще і доконати чогось більшого. Ну та дарма, судженої конем не об'їдеш.

Я принциповий ворог усяких компліментів і ворог тих, що говорять компліменти.

Талант - це більша нервова властивість на певні враження, більша здібність затримувати ці враження і викликати їх заново. Отже, талант - це темперамент. Треба передусім уміти спостерігати за життям, бачити більше і живіше, ніж інші - а відтак уміти відживити і впорядкувати ті враження на папері. Перший пункт набагато важливіший від другого. Хто ясно бачить і живо чує певне враження, той швидше знайде спосіб його відповідно виразити.

Знаю багато поетів, у яких чуття було розвинуте так надмірно, що врешті затьмарило їм розум і завело в дім божевільних. Жінки-поетки такої мені досі не доводилося знати.

Хвилини щастя такі рідкісні в кожному житті, а особливо в моєму. Всіх їх можу перелічити на руках. Не раз мав би охоту проклясти все те життя і всю його поезію вкупі з його поганою прозою, якби не знав, що тисячам-тисячам те життя дає саму прозу, і то у сто разів гіршу від моєї.

Я до танцю - як віл до карети.

Економічний стан народу - це головна підстава його життя, розвитку, поступу. Коли економічний стан поганий, то всі розмови про поступ, науку - пуста балаканина.

Те, що люди зазвичай називають розвагами, мене більше втомлює, мучить і денервує, аніж літературна робота. З другого боку, літературна робота йде мені досить легко. Не через талант, котрий зовсім не такий великий, а радше через вправність. Ненастанно пишучи від четвертого класу гімназії, я вже вклався у те писання, як віл у ярмо. Форма не робить мені труднощів, зате саме творення, композиція вартує дуже багато, вимагає важкої внутрішньої праці. Саме через це дуже часто посеред роботи опускаються руки. Думка стає, мов глиняна, і ані руш далі. Тоді, особливо літом, бувають такі часи, що я цілий тиждень не беруся до пера.

Якби не робота, я б давно пропав серед тих повинностей, які мені ласкава доля насилала й насилає.

Не люблю українців. Так мало серед них знайшов справжніх характерів, а так багато дріб'язковості, вузького егоїзму, двоєдушності й пихи, що не знаю, за що мав би їх любити.

Це правда, що я роблю трохи більше від тих людей, що нічого або майже нічого не роблять. Але того не достатньо.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Не люблю українців. Так мало серед них знайшов справжніх характерів, а так багато дріб'язковості, вузького егоїзму, двоєдушності й пихи", - Іван ФРАНКО, 59 років, письменник і публіцист

# data[].attributes.attachment_link.description
Перед вами - письменник, котрий більше всього цінує книжку й папір. Я не одержав майже ніякого виховання. Не знав і батьківської ласки. Чужий та одинокий поміж чужих людей. Я не мав товариства, не знав нічого, крім книг. Людська краса - чи то чоловіків, чи то жінок ...