# data[].attributes.body
Романтизм — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Півінічної та Південної Америки.

Джерело : https://uk.wikipedia.org/wiki/Романтизм

# data[].attributes.headline
Ознаки романтичного твору

# data[].attributes.subject
Ознаки романтичного твору

# data[].attributes.body
У романтичному творі немає дистанції між героєм і автором; автор не засуджує героя, навіть якщо щиро зображує його духовне падіння, із сюжету зрозуміло, що герой не винний — винні обставини, що склалися. Сюжет такого твору, як правило, романтичний. У романтиків особливе ставлення до природи, їм до душі бурі, грози, катаклізми.

Джерело : https://zarlit.com/info/crib/2.html

# data[].attributes.headline
Характерні ознаки романтизму і його відмінність від класицизму та сентименталізму

# data[].attributes.subject
Характерні ознаки романтизму і його відмінність від класицизму та сентименталізму

# data[].attributes.body
Класицизм з його суворими правилами все в житті чітко розмежовував: погане — добре, чорне — біле. У романтизмі немає такої чіткості, у ньому існують відтінки, напівтони. Класицизм — це система, а романтизм — ні. Що стосується сентименталізму, він відображає внутрішнє життя людини в гармонії з навколишнім світом. А романтизм протиставляє внутрішньому світові цю гармонію.

Джерело : https://www.ukrlib.com.ua/answers-zl/printit.php?tid=5263

# data[].attributes.headline
Характерні ознаки романтизму

# data[].attributes.subject
Характерні ознаки романтизму

# data[].attributes.body
1. Заперечення раціоналізму, що панував у добу Просвітництва, культ почуттів людини.

2. Увага до особистості, її індивідуальних рис.

3. Провідні мотиви — самотність, світова скорбота (національна туга) та романтичний бунт і нескореність.

4. Історизм творів і захоплення фольклором.

Джерело : https://www.schoollife.org.ua/osoblyvosti-romantyzmu-yak-hudozhnogo-napryamu-jogo-estetychni-pryntsypy-10-klas-zarubizhna-literatura/

# data[].attributes.headline
Найвидатніші представники мистецтва романтизму 

# data[].attributes.subject
Найвидатніші представники мистецтва романтизму 

# data[].attributes.body
В Англії — Дж. Байрон, Дж. Кітс, П. Б. Шеллі;
У Німеччині — Е. Гофман, Г. Гейне, Новаліс;
У Франції — А. Мюссе, Ж. Санд, В. Гюго;
У США — Е. По, Дж. Ф. Купер, Г. Мелвілл;
У Польщі — А. Міцкевич, Ю. Словацький;
В Угорщині — ПІ. Петефі;
В Росії — О. Пушкін, М. Лермонтов, М. Гоголь.

Джерело : https://zarlit.com/lesson/10klas_2/15.html

# data[].attributes.body
Романтизм (фр. romans) — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки. Романтизм змінює епоху Просвітництва і збігається з промисловою революцією, відзначену появою парової машини, паротяга, пароплава, фотографії та фабрично-заводських околиць. Якщо Просвітництво характеризується культом розуму і заснованої на його засадах цивілізації, то романтизм стверджує культ природи, почуттів і природного в людині. Саме в епоху романтизму оформлюються феномени туризму, альпінізму і пікніка, покликані відновити єдність людини і природи. Затребуваним виявляється образ «благородного дикуна», озброєного «народною мудрістю» і не зіпсованого цивілізацією.

Визначальні риси романтизму:

- заперечення раціоналізму доби Просвітництва;

- вільна побудова творів;

- апологія (захист) особистості;

- неприйняття буденності й звеличення «життя духу» (найвищими виявами його були образотворче мистецтво, релігія, музика, філософія);

- культ почуттів;

- ліричні та ліро-епічні форми;

- нерозривний з*язок змісту і форми - інтенсивне використання художніх засобів

- захоплення фольклором, інтенсивне використання фольклорних сюжетів, образів, жанрів, художньо-технічних прийомів;

- інтерес до фантастики, екзотичних картин природи тощо.
From Вiкiпедiя

Пушкар Анна, 9-А

# data[].attributes.headline
Один із провідних на

# data[].attributes.body
Один із провідних напрямів у літературі, науці й мистецтві, що виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині та існував у літературі Європи й Америки в першій половині XIX ст. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень.

Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних opієнтацій і цінностей.

Визначальні риси романтизму:

— заперечення раціоналізму доби Просвітництва;

— ідеалізм у філософії;

— вільна побудова творів;

— апологія (захист) особистості;

— неприйняття буденності й звеличення "життя духу" (найвищими виявами його були образотворче мистецтво, релігія, музика, філософія);

— культ почуттів;

— ліричні та ліро-епічні форми;

— захоплення фольклором, інтенсивне використання фольклорних сюжетів, образів, жанрів, художньо-технічних прийомів;

— інтерес до фантастики, екзотичних картин природи тощо.

Романтизм іноді вдається до смішного, гумористичного, чудернацького.

Своєрідним явищем поетики романтизму стає так звана "романтична іронія".

Ще одним засобом романтичного пізнання Всесвіту стає гротеск, поряд з яким використовуються й інші форми умовної образності. Митець-романтик не відтворює дійсність, а перетворює, "романтизує" її. І цей новий умовний світ для романтика є прекраснішим за реальний. Хоча ці "два світи" далеко не завжди співіснують у гармонійній єдності. Митці часто відчувають цілковитий розлад між мрією та дійсністю, що спричиняє настрої безнадії та відчаю. Такий романтичний умонастрій дістав назву "світової скорботи". Світового значення набула творчість таких представників романтизму, як Д. Байрон, В. Скотт (Англія); Г. Гейне, Ф. Шіллер (Німеччина); В. Гюго (Франція) та ін.

# data[].attributes.headline
Романтизм - напрям у

# data[].attributes.body
Романтизм - напрям у літературі та мистецтві І чверті XIX ст, кодтрий характеризується зображенняем ідеальних героїв і почуттів. Для нього харкактерними є відчуття хиткості світу, розчарування в революції. Сутність романтизму: незвичайні герої у незвичних обставинах. Уперше термін згадується в 1650 р.

# data[].attributes.headline
Романтизм як літературний напрям

# data[].attributes.subject
Романтизм як літературний напрям

# data[].attributes.headline
Романтизм  — ідейний

# data[].attributes.body
Романтизм  — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виник наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

# data[].attributes.headline
Романтизм як літературний напрям

# data[].attributes.subject
Романтизм як літературний напрям

# data[].attributes.body
Романтизм  — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виник наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.Романтизм змінює епоху Просвітництва і збігається з промисловою революцією, відзначену появою парової машини, паротяга, пароплава, фотографії та фабрично-заводських околиць. Якщо Просвітництво характеризується культом розуму і заснованої на його засадах цивілізації, то романтизм стверджує культ природи, почуттів і природного в людині. Саме в епоху романтизму оформлюються феномени туризму, альпінізму і пікніка, покликані відновити єдність людини і природи. Затребуваним виявляється образ «благородного дикуна», озброєного «народною мудрістю» і не зіпсованого цивілізацією.
Представники романтичної літератури:

у Франції — Віктор Гюго, Жорж Санд, Александр Дюма-батько;

у Німеччині — єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне, Е. Т. А. Гофман;

в Англії — «озерна школа» (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), «лондонські романтики» (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;

у США — В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.

у Польщі — А. Міцкевич, Ю. Словацький.

в Україні — М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

# data[].attributes.headline
Пономаренко Дмитро

# data[].attributes.subject
Пономаренко Дмитро

# data[].attributes.body
Романтизм є ідейним і художнім напрямом, який виник в американській і європейській культурі в кінці XVIII століття – початку XIX століття, в якості реакції на естетику класицизму. Спочатку романтизм склався в 1790-і роки в німецькій поезії і філософії, пізніше поширився у Франції, Англії та інших країнах.
Особливості романтизму:
У мистецтві романтизму новими критеріями стали підвищена увага до неповторних, індивідуальних рис людини, свобода самовираження, щирість, розкутість і природність. Представники нової течії відкидали практицизм і раціоналізм, прославляючи натхнення і емоційність вираження. Молодь особливо піддалася впливу романтизму, адже вона отримала можливість багато читати і вчитися. Молоді люди надихнулися ідеями самовдосконалення і індивідуального розвитку, ідеалізації особистої свободи, які поєднувалися з відкиданням раціоналізму. Символом втілення нових романтичних ідей в Європі стала картина «Мандрівник над морем туману». У живописі романтизму переважали об’ємна просторовість, динамічність композиції, світлотінь і насичений колорит. Серед художників-романтиків виділяють Жеріко, Тернера, Делакруа, Мартіна і Фузелі. Улюблені мотиви – старовинні руїни і пейзажі. У літературі романтики звернулися до загадкового, таємничого, жахливого: казок і народних переказів. Серед нових літературних рухів були «Буря і натиск» (Німеччина), примітивізм (Франція). Особливою популярністю користувався готичний роман, балади і старі романси. Головні риси романтизму в літературі: Повна свобода творчості різноманітність жанрів Приватне, ліричне начало творів Незвичайні і фантастичні події Переміщення героїв в гострі ситуації Характер головних героїв був яскравим Дуже часто дії книги відбувалися в далеких країнах з дивовижними умовами У філософії ж романтиками себе оголосили брати Новалис і Шлегель, Колридж. Вони «проповідували» трансцендентальну філософію Фіхте і Канта, засновану на творчих можливостях розуму. Філософські нові ідеї широко поширилися до Франції і Англії і вплинули на подальший розвиток американського трансцендентал

# data[].attributes.headline
Колотило Ірини

# data[].attributes.subject
Колотило Ірини

# data[].attributes.body
Романтизм

Один із провідних напрямів у літературі, науці й мистецтві, що виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині та існував у літературі Європи й Америки в першій половині XIX ст. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень.

Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних opієнтацій і цінностей.

Визначальні риси романтизму:

— заперечення раціоналізму доби Просвітництва;

— ідеалізм у філософії;

— вільна побудова творів;

— апологія (захист) особистості;

— неприйняття буденності й звеличення "життя духу" (найвищими виявами його були образотворче мистецтво, релігія, музика, філософія);

— культ почуттів;

— ліричні та ліро-епічні форми;

— захоплення фольклором, інтенсивне використання фольклорних сюжетів, образів, жанрів, художньо-технічних прийомів;

— інтерес до фантастики, екзотичних картин природи тощо.(взято з сайту)

# data[].attributes.headline
РомантизмСиницин

# data[].attributes.body
Романтизм
Синицина Богдана
●Романтизм  — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

Історія виникнення
●Романтизм, що виник після французької революції, в умовах утверджуваного на зламі 18 — 19 століття абсолютизму, був реакцією проти раціоналізму доби Просвітництва і застиглих форм, схем і канонів класицизму та подекуди проти сентименталізму. Філософську базу романтизму заклав німецький філософ Фрідріх Шеллінг. Визначальними для романтизму стали ідеалізм у філософії і культ почуттів, а не розуму, звернення до народності, захоплення фольклором і народною мистецькою творчістю, шукання історичної свідомості й посилене вивчення історичного минулого, інколи втеча від довколишньої дійсності в ідеалізоване минуле або у вимріяне майбутнє чи й у фантастику. Романтизм призвів до вироблення романтичного світогляду та романтичного стилю і постання нових літературних жанрів — балади, ліричної пісні, романсової лірики, історичних романів і драм.

Ознаки романтизму
•Заперечення раціоналізму, що панував у добу Просвітництва, культ почуттів людини.
•Увага до особистості, її індивідуальних рис.
•Неприйняття буденності й звеличення „життя духу“
•Історизм творів і захоплення фольклором. □Провідні мотиви романтизму— самотність, світова скорбота (національна туга) та романтичний бунт і нескореність. Представники романтизму Найвидатніші представники мистецтва романтизму В Англії — Дж. Байрон, Дж. Кітс, П. Б. Шеллі; у Німеччині — Е. Гофман, Г. Гейне, Новаліс; у Франції — А. Мюссе, Ж. Санд, В. Гюго;

# data[].attributes.body
Романтизм - напрям у літературі та мистецтві І чверті XIX ст., котрий характеризується зображенням ідеальних героїв і почуттів. Для нього характерними є відчуття хиткості світу, розчарування в революції. Сутність романтизму: незвичайні герої у незвичних обставинах. Уперше термін згадується в 1650 р.

# data[].attributes.body
Романтизм (фр. romans) — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки. Романтизм змінює епоху Просвітництва і збігається з промисловою революцією, відзначену появою парової машини, паротяга, пароплава, фотографії та фабрично-заводських околиць. Якщо Просвітництво характеризується культом розуму і заснованої на його засадах цивілізації, то романтизм стверджує культ природи, почуттів і природного в людині. Саме в епоху романтизму оформлюються феномени туризму, альпінізму і пікніка, покликані відновити єдність людини і природи. Затребуваним виявляється образ «благородного дикуна», озброєного «народною мудрістю» і не зіпсованого цивілізацією.

Визначальні риси романтизму:

- заперечення раціоналізму доби Просвітництва;

- вільна побудова творів;

- апологія (захист) особистості;

- неприйняття буденності й звеличення «життя духу» (найвищими виявами його були образотворче мистецтво, релігія, музика, філософія);

- культ почуттів;

- ліричні та ліро-епічні форми;

- нерозривний з*язок змісту і форми - інтенсивне використання художніх засобів

- захоплення фольклором, інтенсивне використання фольклорних сюжетів, образів, жанрів, художньо-технічних прийомів;

- інтерес до фантастики, екзотичних картин природи тощо.
From Вiкiпедiя

Пушкар Анна, 9-А

# data[].attributes.headline
Пушкар Анна 

# data[].attributes.body
Пушкар Анна

# data[].attributes.headline
Читав Гоголя; вчився у ліцеї «Світ фантастики»; у 1830р. Іммігрував до Франції; Народився 13 грудня 1797р. У місті Дюссельдорф; У 34 роки став поетичним вигнанцем; автор «книги пісень» 1827р(найвідоміший його твір);  називав себе «останній романтик»; 16.02.1856р. Помер 

# data[].attributes.subject
Читав Гоголя; вчився у ліцеї «Світ фантастики»; у 1830р. Іммігрував до Франції; Народився 13 грудня 1797р. У місті Дюссельдорф; У 34 роки став поетичним вигнанцем; автор «книги пісень» 1827р(найвідоміший його твір);  називав себе «останній романтик»; 16.02.1856р. Помер 

# data[].attributes.headline
Колотило Ірини

# data[].attributes.subject
Колотило Ірини

# data[].attributes.headline
Генріх Гейне

# data[].attributes.subject
Генріх Гейне

# data[].attributes.headline
Романтизм -напрям  у

# data[].attributes.body
Романтизм -напрям  у літератури та мистецтві , котрий характеризується зображенням ідеальних героїв і почуттів . «Романтизм» вказує на зв’язок із середніми віками , коли в літературі був популярний жанр лицарського роману .
Сутність романтизму : незвичайні герої у незвичайних обставинах
Етапи розвитку романтизму
Перед романтизм - явища і тенденції в європейській літературі і духовній культурі 2 половини 18 ст . Саме цей етап розвитку підготував грунт для розвитку романтизму .
Ранній романтизм - кінець 18 ст.-початок 19 ст.
Представники цього етапу  : Дж. Г. Байорон , Перс Буш Шелл , Дж. Кітс, В. Скотт
Розвинені форми - 20-40-ві рр. 19 ст.
Представники цього етапу : Віктор Гюго, Ж. Санд,О. Дюма , А . Міцкевич
Пізній романтизм - після революції 1848

# data[].attributes.headline
Романтизм як літературний напрям 

# data[].attributes.subject
Романтизм як літературний напрям 

# data[].attributes.headline
Синицина Богдана 

# data[].attributes.body
Синицина Богдана
Ментальна карта " Генріх Гейне "

# data[].attributes.headline
Романтизм — ідейний 

# data[].attributes.body
Романтизм — ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Напрям у мистецтві і філософії

Романтизм ( фр. romans ) - ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

Філософський напрям романтизму, сформувавшись майже одночасно в Англії і Німеччині в другій половині 80-х років XVIII ст., постав як реакція на обмеженість класицизму і раціоналістичності Просвітництва, став "реакцією чуття проти надто механічних соціальних теорій і надто тісної регламентації. Найбільшого розвитку він набув у Німеччині, де його засновниками були А. Шлегель та Ф. Шлегель, Л. Тік, Ф. Гарденберг (Новаліс), до яких приєдналися Ф.-В.-Й. Шеллінг, Ф.-Д.-Е. Шлаєрмахер, Й.-Г. Гаман, Г. Гейне, Й.-В. Гете, Й.-Г. Гердер, Г.-Е. Лессінг, Й.-Ф. Шиллер, Ф. Г. Якобі, котрі утверджували культ почуттів і творчого екстазу, любові, містичний культ природи, релігійність переживань та ідеалізацію минулого, а також ідею розвитку єдності світу, пантеїстичного світосприйняття з його обожненням природи, історичного підходу до природи, культури і суспільного розвитку як історії людства, розуміння суспільства як органічної цілісності, відповідальності людини перед людством.

У Франції про штучність "перевдягання" суспільства XVIII сторіччя в античні шати першою заявила Жермена де Сталь. Вона закликала повернутися зі світу "ідеальних героїв" давнини до почуттів і переживань сучасної, "справжньої" людини.

Улюбленим героєм романтиків був одинак, людина пристрасна і недосконала, яка діє в надзвичайних обставинах, змінює себе та життя навколо, і навіть свою загибель перетворює на перемогу незламного духу. Взірці для наслідування послідовники романтизму шукали вже не в античності, а в Середньовіччі, захоплювалися народними звичаями та іншими проявами "національного духу"[1].

Романтизм, що виник після французької революції, в умовах утверджуваного на зламі 18 - 19 століття абсолютизму, був реакцією проти раціоналізму доби Просвітництва і застиглих форм, схем і канонів класицизму та подекуди проти сентименталізму. Філософську базу романтизму заклав німецький філософ Фрідріх Шеллінг. Визначальними для романтизму стали ідеалізм у філософії і культ почуттів, а не розуму, звернення до народності, захоплення фольклором і народною мистецькою творчістю, шукання історичної свідомості й посилене вивчення історичного минулого, інколи втеча від довколишньої дійсності в ідеалізоване минуле або у вимріяне майбутнє чи й у фантастику. Романтизм призвів до вироблення романтичного світогляду та романтичного стилю і постання нових літературних жанрів - балади, ліричної пісні, романсової лірики, історичних романів і драм.

Романтизм співіснував з пізнім класицизмом, академізмом. Мав впливи на сучасні йому:

Романтизм сформувався на тлі суспільної кризи, як прояв незгоди з тенденціями кінця XVIII ст. Вже тоді почалися процеси проторомантизму в мистецтві Франції (особлива схвильованість в деяких портретах, потяг до незвичних ситуацій, прихід в мистецтво представників народу без ідеалізації їх бідності, їх соціального стану). Особи з соціального низу піднімаються до рівня учасників історичного процесу попри монополію аристократії на політику і культуру.

Посилилася роль міст, зросли їхні розміри. Це викликало потяг до первинного стану людини, до природи і малої залежності пересічного громадянина від утисків суспільства.

Теоретично життя для особи-романтика також будується на яскравих контрастах і шалених змінах в настроях (або в біографії).

Церква і надалі втрачає свої позиції в суспільстві, формується чисто світська культура 19 століття.

У Франції в 1789 році особиста залежність селян, деякі дворянські привілеї й церковна десятина були скасовані. 26 серпня 1789 року прийнята "Декларація прав людини і громадянина". В липні 1790 введено цивільний шлюб. У вересні 1791 приймається перша Конституція.

У 1792 році Англія вступила в війну Французької республіки і Бельгії. У 1797 році до війни з Францією додалися внутрішні народні заворушення, заколот матросів.

В Ірландії продовжуються виступи проти англійської колоніальної влади. Незважаючи на це, у 1799 англійський і ірландський парламент було офіційно об'єднано.

Романтизм змінює епоху Просвітництва і збігається з промисловою революцією, відзначену появою парової машини, паротяга, пароплава, фотографії та фабрично-заводських околиць. Якщо Просвітництво характеризується культом розуму і заснованої на його засадах цивілізації, то романтизм стверджує культ природи, почуттів і природного в людині. Саме в епоху романтизму оформлюються феномени туризму, альпінізму і пікніка, покликані відновити єдність людини і природи. Затребуваним виявляється образ "благородного дикуна", озброєного "народною мудрістю" і не зіпсованого цивілізацією.

Романтична філософія склала вагому альтернативу Просвітництву і розвинутому з неї лібералізму, на адресу котрих вже у кінці XVIII - початку XIX ст. було кинуто декілька звинувачень, серед котрих, наприклад, звинувачення в механічному підході до держави, який перетворював її на машину, байдужу до особливостей людей, не визнавав її як національну форму організації.

Ідучи суперечливими шляхами в інших своїх аспектах, романтична філософія залишалася єдиною в головному - в ідеї держави як форми існування традиції, що сполучає минуле, сьогодення і майбутнє. Причому, згідно з думкою німецького історика і політика Юстуса Мезера, ця форма є єдність в множинності органічних взаємозв'язків, де ціле потребує своїх частин і навпаки. Таким чином, на відміну від лібералів, в романтичному світогляді індивід не розчиняється в загальній волі, але реалізує свою особу в загальному дусі, в який він робить свій вклад і який відображається в ньому самому.

Професор Жак Барзун відзначав, що не можна вважати романтизм бунтом проти розуму: це бунт проти раціоналістичних абстракцій[2].

Йоганн Готфрід Гердер, що отримав надалі звання "німецького просвітника", зробив ще один крок, проголосивши, що не може бути універсальних "найкращих форм держави", а кожен народ несе "в собі свої норми права, свої представлення про щастя", які відрізняють цей народ від інших як і його мова, що диктує особливості мислення. Народи - це думки Бога. А форми держави залежать від самобутності народу, його характеру. Більше того, природна держава - це один народ з одним національним характером, з однією мовою, що виражає душу нації. Універсалістська ліберальна утопія, таким чином, неспроможна.

Все ж романтикам ближче були культурні, а не політичні ідеї, тому національну спільність вони бачили розпливчато, обмежуючись швидше благими деклараціями, ніж дослідженнями. Так, Леопольд фон Ранке вважав, що національний геній (суть нації) діє швидше неусвідомлено і говорити про нього безглуздо, а практичне завдання полягає в тому, щоб діяти у згоді з Вітчизною і предками. Головною для романтиків була держава, гідності якої не ставилися під сумнів, а нація сприймалася швидше через фольклор і епізоди історії (міф минулої величі), що ідеалізувалися .

Йоганн Фіхте писав, що вільний і вірить у свою і чужу свободу лише той, чиє життя "своїм безпосереднім становленням зобов'язане Богу". Свобода, що зрозуміла як занурення у власну чуттєвість, насправді не звільняє від зовнішньої детермінації. Це свобода видимості. А справжнім явище свободи можливе лише там, де божественне осягнулося у рамках мови, що об'єднує чуттєве і надчуттєве - тобто, у рамках нації.

У філософії романтизму знайшли своє оригінальне продовження ідеї природного права, адже вона виступала з обґрунтуванням права народів на вільний самобутній розвиток природних форм життя та культурних національних традицій. Крім того, необхідно відзначити певну співзвучність ідей романтизму з ідеями природного права на людську гідність і національне самовизначення. Річ у тому, що формування романтичного світогляду в Європі збіглося в часі з конституюванням європейських народів у нації. Для духовних еліт поневолених народів постала нагальна потреба обґрунтувати право нації на незалежне існування. Романтизм став тією історично-культурною епохою, яка своєю ідеологією сформувала духовно-смисловий вектор ХІХ ст., виражений прагненнями націй до самодостатнього існування. Шлях до обґрунтування національної самодостатності патріотичні еліти вбачали у зверненні до історичних коренів народу і його історичної тяглості та їх подальшої маніфестації.

Такі погляди в руслі традицій природного права стали підґрунтям для розвитку ідеї національної самобутності в українському романтизмі.

Український романтизм виникає внаслідок суспільно-політичної кризи в Україні кінця XVIII - початку XIX ст. і базувався на власних філософських засадах, виріс на дещо іншому соціальному ґрунті, ніж західноєвропейський, бо живився традиціями української дійсності .

На противагу раціоналістському принципові абсолютистської монархії як породженню нівелюючого розуму, що придушує природне право народів на розвиток свого "духу", в українській філософській думці до ідеалу підносяться "вольності козацького народу" як втілення свободи й демократичних форм національного життя. В боротьбі пригнобленої національності за право національного розвитку, проти денаціоналізаторських тенденцій панівної нації ідеалізація старовини, національна романтика є тим історичним аргументом, що має довести право цієї нації на самостійне існування в нових історичних обставинах. Саме за цих умов романтичний тип художньої творчості дістає сприятливі можливості для свого розвитку та відіграє велику роль у формуванні національної свідомості.

Романтичний світогляд виразно проявляється у надзвичайно великій увазі мислителів-романтиків до людини, її внутрішнього духовно-душевного світу, її суб'єктивності, в ідеї захисту унікально-окремішного буття (людини, нації, національно-культурних феноменів тощо). В центрі уваги проблема індивідуальної свободи як право людини, народу на самовизначення і яка є засадою культурного, політичного, правового розквіту нації.

Із ідеї єдності людини, народу, природи і світу романтики виводять ідею природно-правових засад людського буття, ідею невідчужуваності природних прав людини. Український філософський романтизм захищає такі природні права людини як: право на життя, на самовизначення, на гідність, на честь, повагу до себе, на мову батьків, знання, освіту, віру, працю, приватну власність, політичний вибір тощо. Ці ідеї звучать в "Історії Русів", у творах Миколи Гоголя, кирило-мефодіївців, Т.Шевченка, О.Потебні, П.Куліша та ін. Особливо велика увага звертається на природне право людини на національно-культурний розвиток, збереження національної ідентичності.

Трактування змісту природного права в українському філософському романтизмі постає формою втілення і вираження принципу природної (божественної) справедливості, добра, свободи, рівності тощо. Ідея збереження, захисту, ствердження нації як колективної форми існування Духа, ланки космічного буття, що зв'язує людину і Всесвіт, простежується в творчості усіх відомих українських романтиків, таких як: М.Костомаров, П.Куліш, Т.Шевченко та ін.

У першій половині ХІХ ст. романтизм просякнув усі сфери інтелектуальної діяльності людини. Загалом можна виокремити основні риси які були притаманні романтизмові як культурно-історичній епосі: ідеалізація минулого як періоду гармонії та стабільності у суспільстві; увага до індивідуального, суб'єктом історії виступає колектив - народ, нація, або, соціальна верства - наприклад, козацтво; ідеалізація видатних героїв, які є представниками нації, висловлюють її прагнення; художньо-емоційні методи пізнання, ірраціональний підхід, вчування в "дух епохи", інтуїція; відмова від універсалізму історичного процесу, основним полем дослідження для істориків-романтиків стає національна історія.

Таке утвердження цінностей героїчного минулого об'єктивно означало утвердження права України на національне відродження, пробуджувало почуття національної самосвідомості, ставило його на рівень найбільшої етичної цінності, сприяло усвідомленню необхідності національної окремішності як невідчужуваного права народу.

Український романтизм охоплює період 20-60-х років XIX століття. Виникнення цього літературного напряму в Україні пов'язане з публікацією в 1827-28 pp. творів П. Гулака-Артемовського "Твардовський" і "Рибалка", з появою "Малоросійських пісень" М. Максимовича в 1827 р., а також створенням літературного гуртка І. Срезневського в Харківському університеті наприкінці 20-х pp. Українські романтики мали кілька своїх осередків: у Харкові діяли Л. Боровиковський, А. Метлинський, М. Костомаров; у Львові - М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький ("Руська трійця"), М. Устиянович; у Києві - кирило-мефодіївці М. Костомаров (яким переїздить з Харкова), Т. Шевченко, П. Куліш. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень. Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних орієнтацій і цінностей.

Романтики виходять за межі поширених в українській літературі бурлесків і травестій, вони по-справжньому першими починають вести мову в серйозному та поважному дусі. Один з піонерів українського романтизму П. Гулак-Артемовський писав, що вирішив у своїх баладах "спробувати, чи не можна малоросійською мовою передати почуття ніжні, благородні, піднесені, не примушувати читача чи слухача сміятись, як від „Енеїди" Котляревського і від інших, з тією ж метою писаних віршів". Романтики утвердили в українській літературі нові жанри: балада|баладу, історичну й ліро-епічну поему, думу й медитацію, трагедію й драму, громадянську й інтимну лірику. Вони розширили проблематику літератури, дали поштовх розвиткові художньої фантазії та умовних засобів, виступили на захист творчої особистості й усього народу.

Український романтизм висунув Тараса Шевченка. Заслуга романтизму - у відкритті народної поезії України, її минулого. Український романтизм відіграв величезну роль у дослідженні національної історії. Здобуток цього літературного напряму є також формальним. Зокрема, удосконалюються віршові форми, особливо - у поезії Т. Шевченка. Але найважливішою рисою та заслугою української романтики є, на думку Д. Чижевського, те, що "вона свідомо поставила собі завдання утворити „повну літературу", яка могла б задовольнити духовні потреби всіх кіл та шарів українського суспільства".

Представники романтичної літератури:

у Франції - Віктор Гюго, Жорж Санд, Александр Дюма-батько;

у Німеччині - єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне, Е. Т. А. Гофман;

в Англії - "озерна школа" (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), "лондонські романтики" (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;

у США - В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.

у Польщі - А. Міцкевич, Ю. Словацький.

в Україні - М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

Засновником романтизму в живописі вважають іспанця Франсіско Гойю[3].

Найпослідовніші позиції романтизму виробили митці Франції. Саме там до болю гостро відчувався розрив між гуманістичним ідеалом та жорстокою дійсністю країни, що вела безкінечні війни, страждала від нівелювання особистості і практичного винищення молодого покоління у військових авантюрах Наполеона, розчарування у частих змінах політичної влади і відсутності перспектив стабільності. Романтизм Франції (на відміну від інших національних шкіл) мав також патріотичну, суспільну складову, яку яскраво втілили Теодор Жеріко в картині-спротиву "Пліт Медузи" та Ежен Делакруа - в картинах "Свобода, що веде народ" та "Винищення греків турками на Хіосі" ("Різанина на Хіосі"). Унікальним явищем французького і європейського романтизму став барельєф "Марсельєза" на Тріумфальній арці в Парижі (скульптор - Франсуа Рюд).

Дещо хворобливі форми мав романтизм Британії, де відомі його представники зосередились на відтворенні фантастичних чи фантасмагоричних картин розпаленої свідомості ( Вільям Тернер, Генрі Фюзелі, Вільям Блейк, частково Джон Констебл).

Європейські митці романтизму:

Генрі Фюзелі, Нічний кошмар, 1781, Детройт, Інститут мистецтв

Перші два десятиліття 19 ст. у Франції пройшли під впливом гучний політичних подій і відсунули на дальні місця події в мистецтві. Проголошення Наполеоном себе імператором, стрімке становлення Французької імперії, галасливі наполеонівські війни, поразки після захоплення земель у Західній Європі, поразка при Ватерлоо, остаточне усунення Наполеона від політики і відновлення-зміцнення давніх, ще феодальних монархій, сотні тисяч померлих і скалічених - мало в яке століття відбулося стільки приголомшливих подій, що принесли стільки розчарувань і зневіри.

В аристократичне мистецтво лише наприкінці 1810-х років прийшло деяке заспокоєння і відновилась практика салонів. Сенсацією для свого часу було оприлюднення книги Франсуа Мьєля "Салон 1817 року", що було свідоцтвом відновлення мирного життя. Народилась мистецька течія романтизм. Це лише додало пістрявості у і без того пістряву картину паризького художнього життя, де публіка і художники розділились на прихильників старого класицизму, помертвілого без імператора наполеонівського ампіру, пристрасних прихильників романтизму з його відродженням неоготики і середньовіччя. Ежен Делакруа із гнівом писав про численних учнів Жака-Луї Давіда, що натовпом кинулись прислужити відновленій династії Бурбонів, котра відправила у вигнання тисячі живих діячів нещодавнього минулого і революції 1789-1793 рр., адже серед вигнанців був і ідеолог цих численних учнів, сам Жак-Луї Давід...

Серед тих, хто подав власні твори на салон ще 1814 року був Жан-Огюст-Домінік Енгр, пристрасний прихильник класицизму і прагненням повернути його авторитет. Аналітик картин Франсуа Мьєль зневажливо поставився до його картин як і більшість тодішніх відвідувачів Салонів. Він писав -

Твір Енгра несе на собі підбиток таланта при фальшивій системі того, хто пішов хибним шляхом... Наївність малодосвіченості не позбавлена привабливості, але сама претензія на цю наївність у період, коли (класичне) мистецтво пройшло всі етапи власного розвитку, стало неприємним недоліком... Лише духом (своєрідного ) сектантства можна пояснити таке засліплення. (Я) оплакую таке засліплення. Здригаюсь, бо бачу, як талант прагне попри все повернути мистецтво назад.

Е. Делакруа, Гамлет і Дух убитого батька, 1843, літографія

Генрі Фюзелі, Відчай художника перед величчю мистецтва античності, 1779, Цюрих, Швейцарія

Властива романтизму індивідуалізація образів, увага до почуттєвого світу сприяла появі нових прийомів формоутворення та засобів музичної виразності. Композитори-романтики повертаються до програмності, що в свою чергу сприяє індивідуалізації, конкретизації музичних образів. В оперному жанрі розвивається лейтмотивна система, а також тяжіння до наскрізної драматургії. В симфонічному жанрі спостерігається тенденція до запровадження великих складів оркестру із застосуванням видових інструментів, розширення ролі духових та ударних. Разом з тим більшої ваги набувають жанри мініатюри - прелюдій, програмних творів малої форми.

Зв'язок романтизму з національним відродженням ряду країн в музиці знайшов прояв у посиленні інтересу композиторів до музичного фольклору своїх народів і його імплементації у жанри європейської музики. Завдяки цьому інтересу на музичну арену виходять самобутні національні композиторські школи, серед яких польська ( Ф. Шопен, С. Монюшко), чеська ( Б. Сметана, А. Дворжак), угорська ( Ф. Ліст), пізніше норвезька ( Е. Гріг), іспанська ( І. Альбеніс), фінська ( Я. Сібеліус). Частково в руслі романтизму проходило становлення української та російської композиторських шкіл.

Тяжіння до індивідуалізації та пошуки експресії спонукали композиторів до використання дисонантних співзвучностей, ускладення ладо-гармонічної системи, що до початку XX століття підготувала ґрунт до цілковитої відмови від тональної системи багатьох композиторів наступної епохи.

Драматурги нового напряму прагнули зображувати людські почуття, тому стиль театральних постановок було змінено. Відмовилися від єдності події, часу й місця, від пишних декорацій (оскільки теоретики театру вважали, що глядач не ототожнює події на сцені з реальним життям і повірить акторові, навіть якщо той не перебуватиме серед дорогих декорацій). Декламація й наспіви були замінені на просту розмовну мову.

Передмова до твору "Кромвель" Віктора Гюго ( 1827 р.) містить у собі правила нового театру. Гюго одним із перших зображував у своїх п'єсах нетипового героя.

Альфред де Мюссе працював у жанрі ліричної комедії. Якщо Гюго робив акцент на подіях, то Мюссе цікавила духовна рефлексія героя. Гюго змінював місце події по актах, Мюссе - по сценах та картинах, що було важко втілити в життя.

Автором 66 п'єс є Александр Дюма-батько.

Огюстен Ежен Скріб у своїй творчості утверджував здоровий глузд, його герої є прагматиками.

В Англії Джордж Ноель Ґордон Байрон ("Каїн", "Манфред") і Персі Біші Шеллі (трагедія "Ченчі") не писали п'єс для широкої публіки, орієнтувалися на читача. Характерної особливістю їхніх героїв, одинаків-бунтарів, є відчай і песимізм.

Німецький театр представляють Август Вільгельм Шлегель (теоретик, творець "шекспірівського культу"), Генріх фон Клейст, Ернст Теодор Амадей Гофман та Людвіг Йоган Тік.

Романтизм в інтер'єрі - зародився в кінці 18 - початку 19 століть у європейських країнах. Бере свій початок у будинках аристократів і знаті, чим і пояснюються такі риси стилю, як вигадливість ліній, поєднання легкості, стійкості та витонченості.[4] Головним призначенням стилю романтизм в інтер'єрі є створення відокремленої, а саме інтимної обстановки. Характерними рисами виступають витонченість ліній, готичність форм прорізів, арки, дикий камінь, фольклорний декор.

Можна сказати, що романтизм в інтер'єрі- відлуння віршів і полотен, створених в період боротьби з "холодним" класицизмом. У 19 ст. ця течія в мистецтві підняла бунт яскравих емоцій, фантазій, натхнення.[5]

Дослідження романтизму виявили нерівномірність розвитку різних видів мистецтва. Значними були і національні розбіжності стилю. Не існувало також єдиного центру романтизму, як це було в Римі - визнаному центрі бароко Європи 17 століття. А відомі митці романтизму живуть як в столичних містах (Париж, Лондон), так і в країнах, що не були значними мистецькими осередками на той час (Російська імперія, США, Бельгія, Угорщина, Польща).

Літературу романтизму поділяють на такі етапи та течії:

(кінець XVIII - початок XIX ст.)

Першу хвилю утворили наполеонівські війни та період Реставрації. В Англії це творчість поетів Дж. Г.Байрона, Персі Біші Шеллі, Дж. Кітса, Вальтера Скотта, у Німеччині - майстра сатиричної прози Ернста Теодора Амадея Гофмана і лірика Генріха Гейне.

Риси, притаманні цьому періоду, - універсалізм, прагнення охопити буття в його повноті, тісний зв'язок з філософією, тяжіння до символу й міфу як найбільш адекватних форм художнього вираження, розлад з дійсністю.

(20-40 рр. XIX ст.)

Друга хвиля розпочалася після Липневої революції у Франції та після повстання у Польщі. Найкращі твори в цей час пишуть у Франції Віктор Гюго, Ж. Санд, Олександр Дюма; у Польщі - Адам Міцкевич, Юліуш Словацький; в Угорщині - Шандор Петефі. У цей період романтизм широко охоплює живопис, музику, театр.

(після революції 1848).

У цей період романтизм набуває якостей демонізму.

Це - течія початку XIX ст., орієнтована на фольклор та народно-поетичне мислення. Представники цієї течії збирали народну поезію й черпали з неї мотиви, знаходили в ній архетипи своєї творчості. Їх приваблювала простота поетичного вислову, мелодійність народної поезії.

Представники - Дж. Байрон, Г.Гейне, А.Міцкевич, О.Пушкін, М.Лермонтов та ін. Своє завершене втілення течія отримала саме у творчості Байрона, тому й дістала таку назву. Її особливості - розчарування і меланхолія, депресія, "світова туга". Ці негативні емоції стали провідними ліричними мотивами, що визначали емоційну тональність творів.

Основна риса цієї течії (названої за іменем її найвідомішого представника, А.Гофмана) - перенесення романтичної фантасмагорії до сфери повсякденного життя, тобто побуту, їх переплетення, внаслідок чого убога сучасність постала у примхливому гротескно-фантастичному висвітленні.

Набула значного розвитку у літературі 50-60-х рр. XIX ст.; представниками її були Віктор Гюго, Жорж Санд, Генріх Гейне. Утопічна течія була ніби протиставленням до "байронічної", оскільки проповідувала оптимістичний погляд на життя, його перспективи, переносила акцент з критики на ствердження позитивних тенденцій і цінностей життя.

У Франції найкращі досягнення зроблені в живописі та літературі. А французька музика романтизму значно зміцнила свої позиції після прибуття в Париж емігранта з підросійської тоді Польщі - Фредеріка Шопена (1810-1849).

Романтизм в Німеччині мав досягнення у філософії і, частково, в живописі, де розвинулись споглядальні, меланхолійні чи містичні настрої окремої особистості наодинці з величчю природи, з уламками величного минулого, з непізнаванністю смерті чи Бога (меланхолійні портрети Отто Рунге, світські, нецерковні одинаки Каспара Давіда Фрідріха, заглиблені в минуле персонажі Шпіцвега). В німецькому романтизмі годі й шукати суспільно-політичну складову, притаманну французьким митцям. "Ми можемо в цьому світі тільки меланхолійно чекати, тільки жити очікуванням полум'я майбутнього. Справжня дія - не в дійсності" - проголосив Тік у "Мандрах Франца Штернбальда". Думка, що життя особи може минути, а вона так і не дочекається "полум'я майбутнього", до Тіка так не дійшла. Невідомо також було, навіщо цьому "полум'ю майбутнього" особи, нездатні на активні дії.

Пам'ять про минуле взагалі відігравала значну роль в настановах романтизму. Відмова від стилістики класицизму вимагала створення нової стилістики. Однак її створено не було, а в живописі почав домінувати бурхливий, нестримний рух персонажів, що нагадував призабуте бароко.

Пам'ять про минуле відігравала значну роль в настановах романтизму, але й ставлення до минулого було різним. Нещодавні війни і Європі і авантюри Наполеона викликали значну хвилю негативізму і розчарування. Постулат "Минуле було величним і прекрасним" підпав під нищівну критику. "Мені соромно брати участь в суспільному житті" - казав персонаж роману Сенанкура "Оберман", і його наслідувала більшість. Саме ця більшість була так травмована небезпеками реальності, що втратила здібність жити без відчаю, образ та страху. Панівні пригнічені настрої доби і відбило мистецтво романтизму.

Своїми ідеями і настановами, зокрема наголошуванням народності і ролі та значення національного у літературі і мистецькій творчості, романтизм відіграв визначну роль у пробудженні й відродженні слов'янських народів, зокрема українського. Першими виявами українського романтизму були: видана 1818 у Петербурзі "Грамматика малороссийского наречия" О. Павловського і збірка М. Цертелева "Опыт собрания старинных, малороссийских песней" з висловленими в них думками про глибоку своєрідність і самостійність української мови й української народної поезії. До виявів українського передромантизму зараховують також виданий у Москві 1827 збірник "Малороссийские песни" М. Максимовича і балади П. Гулака-Артемовського ("Твардовський" і "Рибалка", 1827).

Український романтизм виник не так, як реакція проти не надто значного в українській літературі класицизму, а проти наявних у ній тоді бурлескних і травестійних традицій і розвинувся у великій мірі під впливом поглибленого вивчення народної творчості, з одного боку, та писань російських і польських романтиків - з другого. Зокрема чималий вплив на утвердження романтизму в українській літературі мали українські школи в російській і польській літературах.

В російській літературі провідними представниками української школи були не тільки захоплені українською екзотикою (природою, історією, народним побутом і творчістю) росіяни ( К. Рилєєв, О. Пушкін, Ф. Булґарін), але й численні українці, що писали російською мовою ( О. Сомов, М. Маркевич, Є. Гребінка й особливо М. Гоголь). Визначальними були українські теми й українські екзотичні сюжети також для творчості польської української школи - романтиків А. Мальчевського, Б. Залєського й С. Гощинського.

Український романтизм Редагувати

Чудо в бароко та в романтизмі Новик, О. П.

Дорошкевич О. 20 - 40-і роки в укр. літературі. І - II. К. 1922 - 24;

Шамрай А. До початків романтизму, ж. Україна, X - XI. К. 1929;

Харківська школа романтиків. Вступна ст., ред. і примітки А. Шамрая. І - III. X. 1930;

Шамрай А. Харківські поети 30 - 40 років XIX ст.; харківська школа романтиків. X. 1930;

Чижевський Д. Романтика. ЕУ 1. Мюнхен - НьюЙорк 1949;

Чижевський Д. Іст. укр. літератури від початків до доби реалізму. Нью-Йорк 1956;

Čiževski D. On Romanticism in Slavic Literature. s'-Ґравенгаґе 1957;

Коцюбинська М. Поетика Шевченка і укр. романтизм. Зб. шостої наук. Шевченківської конференції. К. 1958;

Волинський П. Теоретична боротьба в укр. літературі (перша половина XIX ст.). К. 1959;

Нудьга Г. Два поети-романтики. Віктор Забіла - Михайло Петренко. Поезії. К. 1960;

Матеріали до вивчення укр. літератури. Т. II. К. 1961;

Пириходько П. Шевченко й укр. романтизм 30 - 50 pp. XIX ст. К. 1963;

Шевельов Ю. З іст. укр. романтизму.

Orbis Scriptus; Dmitrij Tschizevskij zum 70 Geburtstag. Мюнхен 1966;

Волинський П. Укр. романтизм у зв'язку з розвитком романтизму в слов. літературах. К. 1963;

Письм. Зах. України 30 - 50-их pp. XIX ст. К. 1965;

Кирчів Р. Україніка в польських альманахах доби романтизму. К. 1965;

Іст. укр. літератури у восьми тт. Т. II. К. 1967;

Крижанівський С. і Ротач П. Визначний представник укр. романтизму. Левко Боровиковський: Повне зібрання творів. К. 1967;

Укр. поети-романтики 20 - 40-их pp. XIX в. Із ст. І. Айзенштока, 1968;

Вопросы романтизма в советском литературоведении. Библиографический указатель. 1856 - 1968. Ред. Н. Гуляев. Казань 1970;

Luckyj G.S.N. Between Gogol' and Ševčenko. Мюнхен 1971;

# data[].attributes.attachment_link.description
Напрям у мистецтві і філософії Романтизм ( фр. romans ) - ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

# data[].attributes.headline
Філософський напрям 

# data[].attributes.body
Філософський напрям романтизму, сформувавшись майже одночасно в Англії і Німеччині в другій половині 80-х років XVIII ст., постав як реакція на обмеженість класицизму і раціоналістичності Просвітництва, став "реакцією чуття проти надто механічних соціальних теорій і надто тісної регламентації. Найбільшого розвитку він набув у Німеччині, де його засновниками були А. Шлегель та Ф. Шлегель, Л. Тік, Ф. Гарденберг (Новаліс), до яких приєдналися Ф.-В.-Й. Шеллінг, Ф.-Д.-Е. Шлаєрмахер, Й.-Г. Гаман, Г. Гейне, Й.-В. Гете, Й.-Г. Гердер, Г.-Е. Лессінг, Й.-Ф. Шиллер, Ф. Г. Якобі, котрі утверджували культ почуттів і творчого екстазу, любові, містичний культ природи, релігійність переживань та ідеалізацію минулого, а також ідею розвитку єдності світу, пантеїстичного світосприйняття з його обожненням природи, історичного підходу до природи, культури і суспільного розвитку як історії людства, розуміння суспільства як органічної цілісності, відповідальності людини перед людством.

У Франції про штучність «перевдягання» суспільства XVIII сторіччя в античні шати першою заявила Жермена де Сталь. Вона закликала повернутися зі світу «ідеальних героїв» давнини до почуттів і переживань сучасної, «справжньої» людини

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Напрям у мистецтві і філософії

Романтизм ( фр. romans ) - ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

Філософський напрям романтизму, сформувавшись майже одночасно в Англії і Німеччині в другій половині 80-х років XVIII ст., постав як реакція на обмеженість класицизму і раціоналістичності Просвітництва, став "реакцією чуття проти надто механічних соціальних теорій і надто тісної регламентації. Найбільшого розвитку він набув у Німеччині, де його засновниками були А. Шлегель та Ф. Шлегель, Л. Тік, Ф. Гарденберг (Новаліс), до яких приєдналися Ф.-В.-Й. Шеллінг, Ф.-Д.-Е. Шлаєрмахер, Й.-Г. Гаман, Г. Гейне, Й.-В. Гете, Й.-Г. Гердер, Г.-Е. Лессінг, Й.-Ф. Шиллер, Ф. Г. Якобі, котрі утверджували культ почуттів і творчого екстазу, любові, містичний культ природи, релігійність переживань та ідеалізацію минулого, а також ідею розвитку єдності світу, пантеїстичного світосприйняття з його обожненням природи, історичного підходу до природи, культури і суспільного розвитку як історії людства, розуміння суспільства як органічної цілісності, відповідальності людини перед людством.

У Франції про штучність "перевдягання" суспільства XVIII сторіччя в античні шати першою заявила Жермена де Сталь. Вона закликала повернутися зі світу "ідеальних героїв" давнини до почуттів і переживань сучасної, "справжньої" людини.

Улюбленим героєм романтиків був одинак, людина пристрасна і недосконала, яка діє в надзвичайних обставинах, змінює себе та життя навколо, і навіть свою загибель перетворює на перемогу незламного духу. Взірці для наслідування послідовники романтизму шукали вже не в античності, а в Середньовіччі, захоплювалися народними звичаями та іншими проявами "національного духу"[1].

Романтизм, що виник після французької революції, в умовах утверджуваного на зламі 18 - 19 століття абсолютизму, був реакцією проти раціоналізму доби Просвітництва і застиглих форм, схем і канонів класицизму та подекуди проти сентименталізму. Філософську базу романтизму заклав німецький філософ Фрідріх Шеллінг. Визначальними для романтизму стали ідеалізм у філософії і культ почуттів, а не розуму, звернення до народності, захоплення фольклором і народною мистецькою творчістю, шукання історичної свідомості й посилене вивчення історичного минулого, інколи втеча від довколишньої дійсності в ідеалізоване минуле або у вимріяне майбутнє чи й у фантастику. Романтизм призвів до вироблення романтичного світогляду та романтичного стилю і постання нових літературних жанрів - балади, ліричної пісні, романсової лірики, історичних романів і драм.

Романтизм співіснував з пізнім класицизмом, академізмом. Мав впливи на сучасні йому:

Романтизм сформувався на тлі суспільної кризи, як прояв незгоди з тенденціями кінця XVIII ст. Вже тоді почалися процеси проторомантизму в мистецтві Франції (особлива схвильованість в деяких портретах, потяг до незвичних ситуацій, прихід в мистецтво представників народу без ідеалізації їх бідності, їх соціального стану). Особи з соціального низу піднімаються до рівня учасників історичного процесу попри монополію аристократії на політику і культуру.

Посилилася роль міст, зросли їхні розміри. Це викликало потяг до первинного стану людини, до природи і малої залежності пересічного громадянина від утисків суспільства.

Теоретично життя для особи-романтика також будується на яскравих контрастах і шалених змінах в настроях (або в біографії).

Церква і надалі втрачає свої позиції в суспільстві, формується чисто світська культура 19 століття.

У Франції в 1789 році особиста залежність селян, деякі дворянські привілеї й церковна десятина були скасовані. 26 серпня 1789 року прийнята "Декларація прав людини і громадянина". В липні 1790 введено цивільний шлюб. У вересні 1791 приймається перша Конституція.

У 1792 році Англія вступила в війну Французької республіки і Бельгії. У 1797 році до війни з Францією додалися внутрішні народні заворушення, заколот матросів.

В Ірландії продовжуються виступи проти англійської колоніальної влади. Незважаючи на це, у 1799 англійський і ірландський парламент було офіційно об'єднано.

Романтизм змінює епоху Просвітництва і збігається з промисловою революцією, відзначену появою парової машини, паротяга, пароплава, фотографії та фабрично-заводських околиць. Якщо Просвітництво характеризується культом розуму і заснованої на його засадах цивілізації, то романтизм стверджує культ природи, почуттів і природного в людині. Саме в епоху романтизму оформлюються феномени туризму, альпінізму і пікніка, покликані відновити єдність людини і природи. Затребуваним виявляється образ "благородного дикуна", озброєного "народною мудрістю" і не зіпсованого цивілізацією.

Романтична філософія склала вагому альтернативу Просвітництву і розвинутому з неї лібералізму, на адресу котрих вже у кінці XVIII - початку XIX ст. було кинуто декілька звинувачень, серед котрих, наприклад, звинувачення в механічному підході до держави, який перетворював її на машину, байдужу до особливостей людей, не визнавав її як національну форму організації.

Ідучи суперечливими шляхами в інших своїх аспектах, романтична філософія залишалася єдиною в головному - в ідеї держави як форми існування традиції, що сполучає минуле, сьогодення і майбутнє. Причому, згідно з думкою німецького історика і політика Юстуса Мезера, ця форма є єдність в множинності органічних взаємозв'язків, де ціле потребує своїх частин і навпаки. Таким чином, на відміну від лібералів, в романтичному світогляді індивід не розчиняється в загальній волі, але реалізує свою особу в загальному дусі, в який він робить свій вклад і який відображається в ньому самому.

Професор Жак Барзун відзначав, що не можна вважати романтизм бунтом проти розуму: це бунт проти раціоналістичних абстракцій[2].

Йоганн Готфрід Гердер, що отримав надалі звання "німецького просвітника", зробив ще один крок, проголосивши, що не може бути універсальних "найкращих форм держави", а кожен народ несе "в собі свої норми права, свої представлення про щастя", які відрізняють цей народ від інших як і його мова, що диктує особливості мислення. Народи - це думки Бога. А форми держави залежать від самобутності народу, його характеру. Більше того, природна держава - це один народ з одним національним характером, з однією мовою, що виражає душу нації. Універсалістська ліберальна утопія, таким чином, неспроможна.

Все ж романтикам ближче були культурні, а не політичні ідеї, тому національну спільність вони бачили розпливчато, обмежуючись швидше благими деклараціями, ніж дослідженнями. Так, Леопольд фон Ранке вважав, що національний геній (суть нації) діє швидше неусвідомлено і говорити про нього безглуздо, а практичне завдання полягає в тому, щоб діяти у згоді з Вітчизною і предками. Головною для романтиків була держава, гідності якої не ставилися під сумнів, а нація сприймалася швидше через фольклор і епізоди історії (міф минулої величі), що ідеалізувалися .

Йоганн Фіхте писав, що вільний і вірить у свою і чужу свободу лише той, чиє життя "своїм безпосереднім становленням зобов'язане Богу". Свобода, що зрозуміла як занурення у власну чуттєвість, насправді не звільняє від зовнішньої детермінації. Це свобода видимості. А справжнім явище свободи можливе лише там, де божественне осягнулося у рамках мови, що об'єднує чуттєве і надчуттєве - тобто, у рамках нації.

У філософії романтизму знайшли своє оригінальне продовження ідеї природного права, адже вона виступала з обґрунтуванням права народів на вільний самобутній розвиток природних форм життя та культурних національних традицій. Крім того, необхідно відзначити певну співзвучність ідей романтизму з ідеями природного права на людську гідність і національне самовизначення. Річ у тому, що формування романтичного світогляду в Європі збіглося в часі з конституюванням європейських народів у нації. Для духовних еліт поневолених народів постала нагальна потреба обґрунтувати право нації на незалежне існування. Романтизм став тією історично-культурною епохою, яка своєю ідеологією сформувала духовно-смисловий вектор ХІХ ст., виражений прагненнями націй до самодостатнього існування. Шлях до обґрунтування національної самодостатності патріотичні еліти вбачали у зверненні до історичних коренів народу і його історичної тяглості та їх подальшої маніфестації.

Такі погляди в руслі традицій природного права стали підґрунтям для розвитку ідеї національної самобутності в українському романтизмі.

Український романтизм виникає внаслідок суспільно-політичної кризи в Україні кінця XVIII - початку XIX ст. і базувався на власних філософських засадах, виріс на дещо іншому соціальному ґрунті, ніж західноєвропейський, бо живився традиціями української дійсності .

На противагу раціоналістському принципові абсолютистської монархії як породженню нівелюючого розуму, що придушує природне право народів на розвиток свого "духу", в українській філософській думці до ідеалу підносяться "вольності козацького народу" як втілення свободи й демократичних форм національного життя. В боротьбі пригнобленої національності за право національного розвитку, проти денаціоналізаторських тенденцій панівної нації ідеалізація старовини, національна романтика є тим історичним аргументом, що має довести право цієї нації на самостійне існування в нових історичних обставинах. Саме за цих умов романтичний тип художньої творчості дістає сприятливі можливості для свого розвитку та відіграє велику роль у формуванні національної свідомості.

Романтичний світогляд виразно проявляється у надзвичайно великій увазі мислителів-романтиків до людини, її внутрішнього духовно-душевного світу, її суб'єктивності, в ідеї захисту унікально-окремішного буття (людини, нації, національно-культурних феноменів тощо). В центрі уваги проблема індивідуальної свободи як право людини, народу на самовизначення і яка є засадою культурного, політичного, правового розквіту нації.

Із ідеї єдності людини, народу, природи і світу романтики виводять ідею природно-правових засад людського буття, ідею невідчужуваності природних прав людини. Український філософський романтизм захищає такі природні права людини як: право на життя, на самовизначення, на гідність, на честь, повагу до себе, на мову батьків, знання, освіту, віру, працю, приватну власність, політичний вибір тощо. Ці ідеї звучать в "Історії Русів", у творах Миколи Гоголя, кирило-мефодіївців, Т.Шевченка, О.Потебні, П.Куліша та ін. Особливо велика увага звертається на природне право людини на національно-культурний розвиток, збереження національної ідентичності.

Трактування змісту природного права в українському філософському романтизмі постає формою втілення і вираження принципу природної (божественної) справедливості, добра, свободи, рівності тощо. Ідея збереження, захисту, ствердження нації як колективної форми існування Духа, ланки космічного буття, що зв'язує людину і Всесвіт, простежується в творчості усіх відомих українських романтиків, таких як: М.Костомаров, П.Куліш, Т.Шевченко та ін.

У першій половині ХІХ ст. романтизм просякнув усі сфери інтелектуальної діяльності людини. Загалом можна виокремити основні риси які були притаманні романтизмові як культурно-історичній епосі: ідеалізація минулого як періоду гармонії та стабільності у суспільстві; увага до індивідуального, суб'єктом історії виступає колектив - народ, нація, або, соціальна верства - наприклад, козацтво; ідеалізація видатних героїв, які є представниками нації, висловлюють її прагнення; художньо-емоційні методи пізнання, ірраціональний підхід, вчування в "дух епохи", інтуїція; відмова від універсалізму історичного процесу, основним полем дослідження для істориків-романтиків стає національна історія.

Таке утвердження цінностей героїчного минулого об'єктивно означало утвердження права України на національне відродження, пробуджувало почуття національної самосвідомості, ставило його на рівень найбільшої етичної цінності, сприяло усвідомленню необхідності національної окремішності як невідчужуваного права народу.

Український романтизм охоплює період 20-60-х років XIX століття. Виникнення цього літературного напряму в Україні пов'язане з публікацією в 1827-28 pp. творів П. Гулака-Артемовського "Твардовський" і "Рибалка", з появою "Малоросійських пісень" М. Максимовича в 1827 р., а також створенням літературного гуртка І. Срезневського в Харківському університеті наприкінці 20-х pp. Українські романтики мали кілька своїх осередків: у Харкові діяли Л. Боровиковський, А. Метлинський, М. Костомаров; у Львові - М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький ("Руська трійця"), М. Устиянович; у Києві - кирило-мефодіївці М. Костомаров (яким переїздить з Харкова), Т. Шевченко, П. Куліш. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень. Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних орієнтацій і цінностей.

Романтики виходять за межі поширених в українській літературі бурлесків і травестій, вони по-справжньому першими починають вести мову в серйозному та поважному дусі. Один з піонерів українського романтизму П. Гулак-Артемовський писав, що вирішив у своїх баладах "спробувати, чи не можна малоросійською мовою передати почуття ніжні, благородні, піднесені, не примушувати читача чи слухача сміятись, як від „Енеїди" Котляревського і від інших, з тією ж метою писаних віршів". Романтики утвердили в українській літературі нові жанри: балада|баладу, історичну й ліро-епічну поему, думу й медитацію, трагедію й драму, громадянську й інтимну лірику. Вони розширили проблематику літератури, дали поштовх розвиткові художньої фантазії та умовних засобів, виступили на захист творчої особистості й усього народу.

Український романтизм висунув Тараса Шевченка. Заслуга романтизму - у відкритті народної поезії України, її минулого. Український романтизм відіграв величезну роль у дослідженні національної історії. Здобуток цього літературного напряму є також формальним. Зокрема, удосконалюються віршові форми, особливо - у поезії Т. Шевченка. Але найважливішою рисою та заслугою української романтики є, на думку Д. Чижевського, те, що "вона свідомо поставила собі завдання утворити „повну літературу", яка могла б задовольнити духовні потреби всіх кіл та шарів українського суспільства".

Представники романтичної літератури:

у Франції - Віктор Гюго, Жорж Санд, Александр Дюма-батько;

у Німеччині - єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне, Е. Т. А. Гофман;

в Англії - "озерна школа" (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), "лондонські романтики" (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;

у США - В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.

у Польщі - А. Міцкевич, Ю. Словацький.

в Україні - М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

Засновником романтизму в живописі вважають іспанця Франсіско Гойю[3].

Найпослідовніші позиції романтизму виробили митці Франції. Саме там до болю гостро відчувався розрив між гуманістичним ідеалом та жорстокою дійсністю країни, що вела безкінечні війни, страждала від нівелювання особистості і практичного винищення молодого покоління у військових авантюрах Наполеона, розчарування у частих змінах політичної влади і відсутності перспектив стабільності. Романтизм Франції (на відміну від інших національних шкіл) мав також патріотичну, суспільну складову, яку яскраво втілили Теодор Жеріко в картині-спротиву "Пліт Медузи" та Ежен Делакруа - в картинах "Свобода, що веде народ" та "Винищення греків турками на Хіосі" ("Різанина на Хіосі"). Унікальним явищем французького і європейського романтизму став барельєф "Марсельєза" на Тріумфальній арці в Парижі (скульптор - Франсуа Рюд).

Дещо хворобливі форми мав романтизм Британії, де відомі його представники зосередились на відтворенні фантастичних чи фантасмагоричних картин розпаленої свідомості ( Вільям Тернер, Генрі Фюзелі, Вільям Блейк, частково Джон Констебл).

Європейські митці романтизму:

Генрі Фюзелі, Нічний кошмар, 1781, Детройт, Інститут мистецтв

Перші два десятиліття 19 ст. у Франції пройшли під впливом гучний політичних подій і відсунули на дальні місця події в мистецтві. Проголошення Наполеоном себе імператором, стрімке становлення Французької імперії, галасливі наполеонівські війни, поразки після захоплення земель у Західній Європі, поразка при Ватерлоо, остаточне усунення Наполеона від політики і відновлення-зміцнення давніх, ще феодальних монархій, сотні тисяч померлих і скалічених - мало в яке століття відбулося стільки приголомшливих подій, що принесли стільки розчарувань і зневіри.

В аристократичне мистецтво лише наприкінці 1810-х років прийшло деяке заспокоєння і відновилась практика салонів. Сенсацією для свого часу було оприлюднення книги Франсуа Мьєля "Салон 1817 року", що було свідоцтвом відновлення мирного життя. Народилась мистецька течія романтизм. Це лише додало пістрявості у і без того пістряву картину паризького художнього життя, де публіка і художники розділились на прихильників старого класицизму, помертвілого без імператора наполеонівського ампіру, пристрасних прихильників романтизму з його відродженням неоготики і середньовіччя. Ежен Делакруа із гнівом писав про численних учнів Жака-Луї Давіда, що натовпом кинулись прислужити відновленій династії Бурбонів, котра відправила у вигнання тисячі живих діячів нещодавнього минулого і революції 1789-1793 рр., адже серед вигнанців був і ідеолог цих численних учнів, сам Жак-Луї Давід...

Серед тих, хто подав власні твори на салон ще 1814 року був Жан-Огюст-Домінік Енгр, пристрасний прихильник класицизму і прагненням повернути його авторитет. Аналітик картин Франсуа Мьєль зневажливо поставився до його картин як і більшість тодішніх відвідувачів Салонів. Він писав -

Твір Енгра несе на собі підбиток таланта при фальшивій системі того, хто пішов хибним шляхом... Наївність малодосвіченості не позбавлена привабливості, але сама претензія на цю наївність у період, коли (класичне) мистецтво пройшло всі етапи власного розвитку, стало неприємним недоліком... Лише духом (своєрідного ) сектантства можна пояснити таке засліплення. (Я) оплакую таке засліплення. Здригаюсь, бо бачу, як талант прагне попри все повернути мистецтво назад.

Е. Делакруа, Гамлет і Дух убитого батька, 1843, літографія

Генрі Фюзелі, Відчай художника перед величчю мистецтва античності, 1779, Цюрих, Швейцарія

Властива романтизму індивідуалізація образів, увага до почуттєвого світу сприяла появі нових прийомів формоутворення та засобів музичної виразності. Композитори-романтики повертаються до програмності, що в свою чергу сприяє індивідуалізації, конкретизації музичних образів. В оперному жанрі розвивається лейтмотивна система, а також тяжіння до наскрізної драматургії. В симфонічному жанрі спостерігається тенденція до запровадження великих складів оркестру із застосуванням видових інструментів, розширення ролі духових та ударних. Разом з тим більшої ваги набувають жанри мініатюри - прелюдій, програмних творів малої форми.

Зв'язок романтизму з національним відродженням ряду країн в музиці знайшов прояв у посиленні інтересу композиторів до музичного фольклору своїх народів і його імплементації у жанри європейської музики. Завдяки цьому інтересу на музичну арену виходять самобутні національні композиторські школи, серед яких польська ( Ф. Шопен, С. Монюшко), чеська ( Б. Сметана, А. Дворжак), угорська ( Ф. Ліст), пізніше норвезька ( Е. Гріг), іспанська ( І. Альбеніс), фінська ( Я. Сібеліус). Частково в руслі романтизму проходило становлення української та російської композиторських шкіл.

Тяжіння до індивідуалізації та пошуки експресії спонукали композиторів до використання дисонантних співзвучностей, ускладення ладо-гармонічної системи, що до початку XX століття підготувала ґрунт до цілковитої відмови від тональної системи багатьох композиторів наступної епохи.

Драматурги нового напряму прагнули зображувати людські почуття, тому стиль театральних постановок було змінено. Відмовилися від єдності події, часу й місця, від пишних декорацій (оскільки теоретики театру вважали, що глядач не ототожнює події на сцені з реальним життям і повірить акторові, навіть якщо той не перебуватиме серед дорогих декорацій). Декламація й наспіви були замінені на просту розмовну мову.

Передмова до твору "Кромвель" Віктора Гюго ( 1827 р.) містить у собі правила нового театру. Гюго одним із перших зображував у своїх п'єсах нетипового героя.

Альфред де Мюссе працював у жанрі ліричної комедії. Якщо Гюго робив акцент на подіях, то Мюссе цікавила духовна рефлексія героя. Гюго змінював місце події по актах, Мюссе - по сценах та картинах, що було важко втілити в життя.

Автором 66 п'єс є Александр Дюма-батько.

Огюстен Ежен Скріб у своїй творчості утверджував здоровий глузд, його герої є прагматиками.

В Англії Джордж Ноель Ґордон Байрон ("Каїн", "Манфред") і Персі Біші Шеллі (трагедія "Ченчі") не писали п'єс для широкої публіки, орієнтувалися на читача. Характерної особливістю їхніх героїв, одинаків-бунтарів, є відчай і песимізм.

Німецький театр представляють Август Вільгельм Шлегель (теоретик, творець "шекспірівського культу"), Генріх фон Клейст, Ернст Теодор Амадей Гофман та Людвіг Йоган Тік.

Романтизм в інтер'єрі - зародився в кінці 18 - початку 19 століть у європейських країнах. Бере свій початок у будинках аристократів і знаті, чим і пояснюються такі риси стилю, як вигадливість ліній, поєднання легкості, стійкості та витонченості.[4] Головним призначенням стилю романтизм в інтер'єрі є створення відокремленої, а саме інтимної обстановки. Характерними рисами виступають витонченість ліній, готичність форм прорізів, арки, дикий камінь, фольклорний декор.

Можна сказати, що романтизм в інтер'єрі- відлуння віршів і полотен, створених в період боротьби з "холодним" класицизмом. У 19 ст. ця течія в мистецтві підняла бунт яскравих емоцій, фантазій, натхнення.[5]

Дослідження романтизму виявили нерівномірність розвитку різних видів мистецтва. Значними були і національні розбіжності стилю. Не існувало також єдиного центру романтизму, як це було в Римі - визнаному центрі бароко Європи 17 століття. А відомі митці романтизму живуть як в столичних містах (Париж, Лондон), так і в країнах, що не були значними мистецькими осередками на той час (Російська імперія, США, Бельгія, Угорщина, Польща).

Літературу романтизму поділяють на такі етапи та течії:

(кінець XVIII - початок XIX ст.)

Першу хвилю утворили наполеонівські війни та період Реставрації. В Англії це творчість поетів Дж. Г.Байрона, Персі Біші Шеллі, Дж. Кітса, Вальтера Скотта, у Німеччині - майстра сатиричної прози Ернста Теодора Амадея Гофмана і лірика Генріха Гейне.

Риси, притаманні цьому періоду, - універсалізм, прагнення охопити буття в його повноті, тісний зв'язок з філософією, тяжіння до символу й міфу як найбільш адекватних форм художнього вираження, розлад з дійсністю.

(20-40 рр. XIX ст.)

Друга хвиля розпочалася після Липневої революції у Франції та після повстання у Польщі. Найкращі твори в цей час пишуть у Франції Віктор Гюго, Ж. Санд, Олександр Дюма; у Польщі - Адам Міцкевич, Юліуш Словацький; в Угорщині - Шандор Петефі. У цей період романтизм широко охоплює живопис, музику, театр.

(після революції 1848).

У цей період романтизм набуває якостей демонізму.

Це - течія початку XIX ст., орієнтована на фольклор та народно-поетичне мислення. Представники цієї течії збирали народну поезію й черпали з неї мотиви, знаходили в ній архетипи своєї творчості. Їх приваблювала простота поетичного вислову, мелодійність народної поезії.

Представники - Дж. Байрон, Г.Гейне, А.Міцкевич, О.Пушкін, М.Лермонтов та ін. Своє завершене втілення течія отримала саме у творчості Байрона, тому й дістала таку назву. Її особливості - розчарування і меланхолія, депресія, "світова туга". Ці негативні емоції стали провідними ліричними мотивами, що визначали емоційну тональність творів.

Основна риса цієї течії (названої за іменем її найвідомішого представника, А.Гофмана) - перенесення романтичної фантасмагорії до сфери повсякденного життя, тобто побуту, їх переплетення, внаслідок чого убога сучасність постала у примхливому гротескно-фантастичному висвітленні.

Набула значного розвитку у літературі 50-60-х рр. XIX ст.; представниками її були Віктор Гюго, Жорж Санд, Генріх Гейне. Утопічна течія була ніби протиставленням до "байронічної", оскільки проповідувала оптимістичний погляд на життя, його перспективи, переносила акцент з критики на ствердження позитивних тенденцій і цінностей життя.

У Франції найкращі досягнення зроблені в живописі та літературі. А французька музика романтизму значно зміцнила свої позиції після прибуття в Париж емігранта з підросійської тоді Польщі - Фредеріка Шопена (1810-1849).

Романтизм в Німеччині мав досягнення у філософії і, частково, в живописі, де розвинулись споглядальні, меланхолійні чи містичні настрої окремої особистості наодинці з величчю природи, з уламками величного минулого, з непізнаванністю смерті чи Бога (меланхолійні портрети Отто Рунге, світські, нецерковні одинаки Каспара Давіда Фрідріха, заглиблені в минуле персонажі Шпіцвега). В німецькому романтизмі годі й шукати суспільно-політичну складову, притаманну французьким митцям. "Ми можемо в цьому світі тільки меланхолійно чекати, тільки жити очікуванням полум'я майбутнього. Справжня дія - не в дійсності" - проголосив Тік у "Мандрах Франца Штернбальда". Думка, що життя особи може минути, а вона так і не дочекається "полум'я майбутнього", до Тіка так не дійшла. Невідомо також було, навіщо цьому "полум'ю майбутнього" особи, нездатні на активні дії.

Пам'ять про минуле взагалі відігравала значну роль в настановах романтизму. Відмова від стилістики класицизму вимагала створення нової стилістики. Однак її створено не було, а в живописі почав домінувати бурхливий, нестримний рух персонажів, що нагадував призабуте бароко.

Пам'ять про минуле відігравала значну роль в настановах романтизму, але й ставлення до минулого було різним. Нещодавні війни і Європі і авантюри Наполеона викликали значну хвилю негативізму і розчарування. Постулат "Минуле було величним і прекрасним" підпав під нищівну критику. "Мені соромно брати участь в суспільному житті" - казав персонаж роману Сенанкура "Оберман", і його наслідувала більшість. Саме ця більшість була так травмована небезпеками реальності, що втратила здібність жити без відчаю, образ та страху. Панівні пригнічені настрої доби і відбило мистецтво романтизму.

Своїми ідеями і настановами, зокрема наголошуванням народності і ролі та значення національного у літературі і мистецькій творчості, романтизм відіграв визначну роль у пробудженні й відродженні слов'янських народів, зокрема українського. Першими виявами українського романтизму були: видана 1818 у Петербурзі "Грамматика малороссийского наречия" О. Павловського і збірка М. Цертелева "Опыт собрания старинных, малороссийских песней" з висловленими в них думками про глибоку своєрідність і самостійність української мови й української народної поезії. До виявів українського передромантизму зараховують також виданий у Москві 1827 збірник "Малороссийские песни" М. Максимовича і балади П. Гулака-Артемовського ("Твардовський" і "Рибалка", 1827).

Український романтизм виник не так, як реакція проти не надто значного в українській літературі класицизму, а проти наявних у ній тоді бурлескних і травестійних традицій і розвинувся у великій мірі під впливом поглибленого вивчення народної творчості, з одного боку, та писань російських і польських романтиків - з другого. Зокрема чималий вплив на утвердження романтизму в українській літературі мали українські школи в російській і польській літературах.

В російській літературі провідними представниками української школи були не тільки захоплені українською екзотикою (природою, історією, народним побутом і творчістю) росіяни ( К. Рилєєв, О. Пушкін, Ф. Булґарін), але й численні українці, що писали російською мовою ( О. Сомов, М. Маркевич, Є. Гребінка й особливо М. Гоголь). Визначальними були українські теми й українські екзотичні сюжети також для творчості польської української школи - романтиків А. Мальчевського, Б. Залєського й С. Гощинського.

Український романтизм Редагувати

Чудо в бароко та в романтизмі Новик, О. П.

Дорошкевич О. 20 - 40-і роки в укр. літературі. І - II. К. 1922 - 24;

Шамрай А. До початків романтизму, ж. Україна, X - XI. К. 1929;

Харківська школа романтиків. Вступна ст., ред. і примітки А. Шамрая. І - III. X. 1930;

Шамрай А. Харківські поети 30 - 40 років XIX ст.; харківська школа романтиків. X. 1930;

Чижевський Д. Романтика. ЕУ 1. Мюнхен - НьюЙорк 1949;

Чижевський Д. Іст. укр. літератури від початків до доби реалізму. Нью-Йорк 1956;

Čiževski D. On Romanticism in Slavic Literature. s'-Ґравенгаґе 1957;

Коцюбинська М. Поетика Шевченка і укр. романтизм. Зб. шостої наук. Шевченківської конференції. К. 1958;

Волинський П. Теоретична боротьба в укр. літературі (перша половина XIX ст.). К. 1959;

Нудьга Г. Два поети-романтики. Віктор Забіла - Михайло Петренко. Поезії. К. 1960;

Матеріали до вивчення укр. літератури. Т. II. К. 1961;

Пириходько П. Шевченко й укр. романтизм 30 - 50 pp. XIX ст. К. 1963;

Шевельов Ю. З іст. укр. романтизму.

Orbis Scriptus; Dmitrij Tschizevskij zum 70 Geburtstag. Мюнхен 1966;

Волинський П. Укр. романтизм у зв'язку з розвитком романтизму в слов. літературах. К. 1963;

Письм. Зах. України 30 - 50-их pp. XIX ст. К. 1965;

Кирчів Р. Україніка в польських альманахах доби романтизму. К. 1965;

Іст. укр. літератури у восьми тт. Т. II. К. 1967;

Крижанівський С. і Ротач П. Визначний представник укр. романтизму. Левко Боровиковський: Повне зібрання творів. К. 1967;

Укр. поети-романтики 20 - 40-их pp. XIX в. Із ст. І. Айзенштока, 1968;

Вопросы романтизма в советском литературоведении. Библиографический указатель. 1856 - 1968. Ред. Н. Гуляев. Казань 1970;

Luckyj G.S.N. Between Gogol' and Ševčenko. Мюнхен 1971;

# data[].attributes.attachment_link.description
Напрям у мистецтві і філософії Романтизм ( фр. romans ) - ідейний рух у літературі й мистецтві, що виникає наприкінці 18 століття у Німеччині, Великій Британії й Франції, поширився на початку 19 століття в Російській імперії, Польщі й Австрії, а з середини 19 століття охопив інші країни Європи, а також Північної та Південної Америки.

# data[].attributes.headline
Романтизм у різних країнах. Генріх Гейне"Книга пісень".

# data[].attributes.subject
Романтизм у різних країнах. Генріх Гейне"Книга пісень".

# data[].attributes.body
Ліричні вірші раннього періоду творчості Гейне склали цілу книгу книга пісень . Ця поетична збірка принесла йому визнання у Німеччині, а згодом, в інших країнах Європи. За життя автора її видавали 13 разів; багато віршів було покладено на музику Робертом Шуманом, Францом Шубертом, Йоганнесом Брамсом, Петром Чайковським, Ріхардом Штраусом, Едвардом Грігом тощо. Історія переживань ліричного героя образно передає світосприйняття молодого поета, який перебуває у глибокому розладі з оточенням. Зміст перших циклів «Книги пісень» не вичерпується нещасливим коханням поета до багатої гамбурзької родички. Тема нерозділеного кохання у «Книзі пісень» слугує лише поетичним вираженням трагічної самотності героя у світі. Ці настрої посилює романтичний образ самотньої сосни, відомий також за знаменитим перекладом Михайла Лермонтова. Якщо перші цикли «Книги пісень» написані за традицією німецької романтичної лірики, то згодом своєрідність поетичного таланту Гейне постала з усією яскравістю. Він умів химерно поєднувати романтичні сни з точністю і ясністю реалістичної деталі. Він майстерно користувався іронією як засобом викриття незбутніх ілюзій, вигадок, але знову й знову сам повертається до романтичних образів. Значний вплив на поетичну творчість Гейне справила німецька народна пісня, на зразках якої він учився майстерності безпосереднього, щирого зображення почуттів.

# data[].attributes.headline
Романтизм у різних країнах. Генріх Гейне"Книга пісень".

# data[].attributes.subject
Романтизм у різних країнах. Генріх Гейне"Книга пісень".

# data[].attributes.body
«Книга пісень» складається з чотирьох розділів. Перший розділ, «Юнацькі страждання», є найбільш романтичним. Перед нами — переживання і муки нерозділеної любові. Ліричний герой впадає у відчай. Він сприймає свою трагедію як найбільшу у світі. Життя і смерть борються в його свідомості. Другий розділ, «Ліричне інтермецо», зображує страждання як одвічну, але завжди нову історію. Тому це примиряє страждальця з життям, тугу змінює світла печаль. До цього циклу належать вірші про сосну, пальму, відомі у перекладі М. Ю. Лермонтова, хоча у віршах Гейне «сосна» — чоловічого роду, а «пальма» — жіночого роду, і тематика має глибшу любовну спрямованість. У третьому розділі, «Повернення на батьківщину», любовні страждання юності вже сприймаються на часовій відстані, наводячи на думку переосмислення всього, що сталося. Гейне використовує мотив мандрів, де розчарований ліричний герой полишає рідні місця і тепер, повернувшись, дивиться на все просвітленим поглядом. Юнацькі страждання тепер дорогі для нього лише як спогади. У цей цикл входить знаменитий вірш, присвячений рейнській красуні Лорелей. Це давня народна легенда про загиблу нещасну красуню, котра випливає на узбережжя і заворожує всіх, хто плине Рейном поблизу високої скелі, і це призводить до трагедії. Саме Гейне зробив цей сюжет дуже популярним, і його вірш стан народною піснею. Лорелей втілює згубну силу любові, якою вона наділена мимоволі, адже любов — це складне, загадкове почуття, яке дуже важко збагнути. В останньому розділі — «Північному морі» — домінує аналітичне начало. Ліричний герой, який пережив розчарування, втрати, прагне тепер жити одним життям з природою, відчути себе малою, але необхідною часткою всесвіту. Йому здаються тепер марнотою пусті хвилювання, він позбувся романтичних мрій та ілюзій. Символічним, у цьому плані є вірш «Корабельна аварія»

# data[].attributes.headline
Джордж Ноел Гордон Байрон.Вплив його творчості на розвиток романтизм в Европі.

# data[].attributes.subject
Джордж Ноел Гордон Байрон.Вплив його творчості на розвиток романтизм в Европі.

# data[].attributes.body
Джордж-Но́ел-Го́рдон Ба́йрон, шостий барон Байрон (англ. George Noel Gordon Byron; 22 січня 1788, Лондон — 19 квітня 1824, Месолонгіон, Грецька Республіка) — англійський поет, який став символом романтизму і політичного лібералізму в Європі XIX століття. Поряд з Персі Біші Шеллі і Джоном Кітсом представляє молодше покоління британських романтиків. Його alter ego — Чайльд-Гарольд став прототипом незліченних байронічних героїв у літературі різних країн Європи. Мода на байронізм тривала і після смерті Байрона, навіть незважаючи на те, що до кінця життя у віршованому романі «Дон Жуан» і жартівливій поемі «Беппо» сам Байрон перейшов до сатиричного реалізму з опорою на спадщину Александера Поупа. Учасник Грецької революції.
Сила Байрона в тому, що він зумів перебороти свої вузько індивідуалістичні й песимістичні настрої і в громадсько-політичній діяльності та у найкращих творах залишився активним борцем проти реакції, за краще майбутнє народу. Цю силу він черпав у живому зв'язку з визвольними рухами сучасності. Навіть у найтяжчі для нього часи внутрішньої розгубленості Байрон вірний своїм демократичним принципам. У поемі «Шільйонський в'язень» (1816) він оспівав мужність швейцарського республіканця XVI століття Боннівара, створив бойовий гімн англійських луддитів — «Пісня для луддитів» (1816).

# data[].attributes.headline
Представники романтичної літератури:    у Франції — Віктор Гюго, Жорж Санд, Александр Дюма-батько;   у Німеччині — єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне, Е. Т. А. Гофман;    в Англії — «озерна школа» (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), «лондонські романтики» (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;    у США — В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.    у Польщі — А. Міцкевич, Ю. Словацький.    в Україні — М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

# data[].attributes.subject
Представники романтичної літератури:    у Франції — Віктор Гюго, Жорж Санд, Александр Дюма-батько;   у Німеччині — єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне, Е. Т. А. Гофман;    в Англії — «озерна школа» (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), «лондонські романтики» (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;    у США — В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.    у Польщі — А. Міцкевич, Ю. Словацький.    в Україні — М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

# data[].attributes.body
Український романтизм охоплює період 20—60-х років XIX століття. Виникнення цього літературного напряму в Україні пов'язане з публікацією в 1827—28 pp. творів П. Гулака-Артемовського «Твардовський» і «Рибалка», з появою «Малоросійських пісень» М. Максимовича в 1827 р., а також створенням літературного гуртка І. Срезневського в Харківському університеті наприкінці 20-х pp. Українські романтики мали кілька своїх осередків: у Харкові діяли Л. Боровиковський, А. Метлинський, М. Костомаров; у Львові — М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький («Руська трійця»), М. Устиянович; у Києві — кирило-мефодіївці М. Костомаров (яким переїздить з Харкова), Т. Шевченко, П. Куліш. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень. Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних орієнтацій і цінностей.

Романтики виходять за межі поширених в українській літературі бурлесків і травестій, вони по-справжньому першими починають вести мову в серйозному та поважному дусі. Один з піонерів українського романтизму П. Гулак-Артемовський писав, що вирішив у своїх баладах «спробувати, чи не можна малоросійською мовою передати почуття ніжні, благородні, піднесені, не примушувати читача чи слухача сміятись, як від „Енеїди“ Котляревського і від інших, з тією ж метою писаних віршів». Романтики утвердили в українській літературі нові жанри: балада|баладу, історичну й ліро-епічну поему, думу й медитацію, трагедію й драму, громадянську й інтимну лірику. Вони розширили проблематику літератури, дали поштовх розвиткові художньої фантазії та умовних засобів, виступили на захист творчої особистості й усього народу.

Український романтизм висунув Тараса Шевченка. Заслуга романтизму — у відкритті народної поезії України, її минулого. Український романтизм відіграв величезну роль у дослідженні національної історії. Здобуток цього літературного напряму є також формальним. Зокрема, удосконалюються віршові форми, особливо — у поезії Т. Шевченка. Але найважливішою рисою та заслугою української романтики є, на думку Д. Чижевського, те, що «вона свідомо поставила собі завдання утворити „повну літературу“, яка могла б задовольнити духовні потреби всіх кіл та шарів українського суспільства»
Джерео: https://uk.wikipedia.org

# data[].attributes.headline
Романтизм у різних країнах світу

# data[].attributes.subject
Романтизм у різних країнах світу

# data[].attributes.body
Термін романтизм виник набагато раніше, ніж власне літературний напрям. До XVIII ст. епітет романтичний вказував на стильові особливості літературних творів, написаних романськими мовами. А вже наприкінці XVIII ст. романтизм було протиставлено нормативній естетиці класицизм. Незадоволеність реальним світом спонукала митців-романтиків шукати ідеал у світі далекого, а тому прекрасного минулого, в екзотичних країнах (наприклад, на Сході.). Їх вабила казковість, фантастика, світ щирих людських почуттів. Провідною ж темою романтичних творів став мотив самотності, конфлікт між героєм та навколишньою дійсністю (Дж. Байрон, М. Шеллі, Г. Гейне, А. М. Стендаль). Романтичній літературі притаманні інтерес до містики (Майринк, М. Шеллі, Е. Т. А. Гофман), фольклору (брати Грімм.), простої людини (В. Гюго), далеких країн (Дж. Байрон, Ф. Купер). У межах романтизму сформувалася фантастична, детективна, пригодницька література. Творчим методом романтизму стала іронія.

Джерело:
https://zarlit.com/lesson/9klas_1/16.html

# data[].attributes.headline
Генріх Гейне «Книга пісень»

# data[].attributes.subject
Генріх Гейне «Книга пісень»

# data[].attributes.body
“Де співають – залишайся жити: злії люди не знають пісень”, – написав якийсь великий німецький поет Генріх Гейне. Його поезією захоплювалися у Європі, Росії і Америці – багатьом людям Гейне відкрив красу німецької мови, німецької літератури і мистецтва. Вірші Гейне перекладали, їх поклали на музику ошатні композитори. Сьогодні це перлини світового музичного мистецтва. Єврейський хлопчик з Дюсельдорфа,

Цикл Гейне “Книга пісень” – плід десяти років праці над віршами, які відомі разили всі зміни настрою закоханої людини, усю любов поета до чарів німецької природи. У його віршах, які так легко покласти на музику, використано обрані, характерні романтичній поезії: тут і романтична природа, і квіти, і солов’ї, і видіння, і морська стихія, східні мотиви…
До збірки «Книга пісень» увійшли поезії, написані впродовж 1816—1827 рр. Спільною тематичною основою, що об'єднує всі вірші збірки в цілісний твір, стала тема нерозділеного кохання, глибокого почуття, що його переживає ліричний герой, який страждає за втраченою коханою. «З мого великого болю творю я пісні маленькі», — говорить поет і гірко зауважує: «Книжка — то тільки урна з попелом мого кохання». Біографічним,прототипом ліричного героя збірки виступає сам поет. Образ дівчини, якій адресовано любовні послання ліричного героя, навіяний постаттю двоюрідної сестри поета, Амалії, в яку він був глибоко і безнадійно закоханий у роки навчання в університеті. Страждання нерозділеного кохання завдавали йому душевного болю і водночас були й джерелом високого натхнення, яке Гейне виливав у чудові поетичні рядки. «Вона мене не кохає... Серце болить від того, що вона так жорстоко і зверхньо принизила чудові пісні, які я присвячував їй одній... Але, уяви собі, незважаючи на це, муза мені зараз стала набагато милішою, ніж раніше. Вона стала для мене відданою товаришкою-розрадницею», — писав Гейне в одному з тогочасних листів до свого приятеля по Дюссельдорфському ліцею.

Значне місце у «Книзі пісень» відводиться природі, яка стає повноправною «дійовою особою». Зображуючи природу, поет відтворює свої настрої, поривання, мрії, страждання й радощі.

«Книга пісень» включає 215 віршів, поділених на п'ять циклів: «Юнацькі страждання», «Ліричне інтермецо», «Знову на Батьківщині», «З подорожі на Гарц», «Північне море».

Перші три цикли збірки відображають три етапи нерозділеного кохання ліричного героя. В циклі «Юнацькі страждання» кохана з'являється до нього в його хворобливій уяві. В «Ліричному інтермецо» простежуються всі етапи любовних стосунків закоханих у реальності. В циклі «Знову на Батьківщині» кохання постає в спогадах героя про пережиту ним драму. Своєрідним епілогом до збірки є цикли «З подорожі на Гарц» і «Північне море», які тематично не пов'язані з історією кохання. Перший з них відображає враження ліричного героя від подорожі на гірський масив Гарц, другий присвячений пам'яті Байрона, співця моря та трагічної самотності, поезія якого співзвучна почуттям ліричного героя Гейне.

Джерело:
https://edufuture.biz/index.php?title=%D0%93%D0%B5%D0%BD%D1%80%D1%96%D1%85_%D0%93%D0%B5%D0%B9%D0%BD%D0%B5_%E2%80%94_%D0%BD%D1%96%D0%BC%D0%B5%D1%86%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%BF%D0%BE%D0%B5%D1%82-%D1%80%D0%BE%D0%BC%D0%B0%D0%BD%D1%82%D0%B8%D0%BA._%C2%AB%D0%9A%D0%BD%D0%B8%D0%B3%D0%B0_%D0%BF%D1%96%D1%81%D0%B5%D0%BD%D1%8C%C2%BB_%E2%80%94_%D0%B2%D0%B8%D0%B4%D0%B0%D1%82%D0%BD%D0%B5_%D1%8F%D0%B2%D0%B8%D1%89%D0%B5_%D0%BD%D1%96%D0%BC%D0%B5%D1%86%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE_%D1%80%D0%BE%D0%BC%D0%B0%D0%BD%D1%82%D0%B8%D0%B7%D0%BC%D1%83.

# data[].attributes.headline
Джордж Ноел Городон Байрон

# data[].attributes.subject
Джордж Ноел Городон Байрон

# data[].attributes.body
У грудні 1806 року Байрон видав першу збірку віршів ("Fugitive Pieces"), які, за порадою друга, який вважав окремі вірші надто чуттєвими, вилучив з продажу і знищив. Незабаром у світ вийшло друге видання цієї збірки. Обидва видання з'явилися без посилання на авторство.

Уперше своє ім'я Байрон поставив на збірці "Години дозвілля", яка побачила світ у червні 1807 року. У січні 1808 року на сторінках впливового "Единбурзького огляду" була надрукована рецензія. Критик, ознайомившись із віршами, вказав на те, що вони: незрілі й наслідувальні. Байрон зробив першу й свою найбільш невдалу спробу створити за прикладом інших романтиків образ-маску: юнака-поета, поета-аристократа. Образ був сконструйований з використанням новітніх романтичних мотивів: у прихильності до родового замку ("Прощання з Ньюстедом") було щось від вальтер-скоттівського середньовіччя; у пристрасті до спогадів — від властивої Вордсворту мрійливої самозаглибленості; в анакреонтичних любовних віршах, героїні яких ховаються за вигаданими іменами Еми, Кароліни, угадувався вплив Т. Мура. Однак за межами збірника залишилося те краще, що вже було написано й що саме тоді писав Байрон.

Наприклад, вірші, звернені до Мері Чаворт: "Уривок, написаний невдовзі після заміжжя міс Чаворт", "Спогад",— свідчення юнацької любові поета, що назавжди залишилися в його віршах як перше й найщиріше почуття.

Повернувшись до Англії, Байрон бере активну участь у політичному житті країни, виступає в палаті лордів проти закону про смертну кару для луддитів та ін. Своє обурення реакційною політикою уряду, ідею неминучості народної помсти Байрон втілив у сатиричній «Оді авторам білля проти руйнівників верстатів» (1812), а також у віршах та епіграмах 1812—1816. У ці ж роки Байрон створює ліричні вірші, в яких тема кохання поєднується з волелюбними ідеями, а також цикл так званих східних поем («Гяур», «Абідоська наречена», 1813, «Корсар», «Лара», 1814, дещо пізніше — «Мазепа», 1818, та ін.), об'єднаних спільними настроями. В цих поемах особливо помітні суперечності світогляду Байрона — могутній протест поета-романтика проти ненависної йому дійсності і анархо-індивідуалістичні мотиви та песимізм.

Джерела:
http://shkola.ostriv.in.ua/publication/code-18A8CA691E4D8/list-B407A47B26
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%94%D0%B6%D0%BE%D1%80%D0%B4%D0%B6_%D0%93%D0%BE%D1%80%D0%B4%D0%BE%D0%BD_%D0%91%D0%B0%D0%B9%D1%80%D0%BE%D0%BD

# data[].attributes.headline
Найвидатніші представники мистецтва романтизму 

# data[].attributes.subject
Найвидатніші представники мистецтва романтизму 

# data[].attributes.body
у Франції — Віктор Гюго , Жорж Санд , Александр Дюма;

у Німеччині — єнська школа (А. В. та Ф. Шлегелі, Новаліс, Ф. Шлеєрмахер, Л. Тік), гейдельберзький романтизм (Г. фон Клейст, брати Грімм), Генріх Гейне , Е. Т. А. Гофман;

в Англії — «озерна школа» (В. Вордсворт, С.Колрідж, Р. Сауті), «лондонські романтики» (Ч. Лем, В. Гацліт (Хезлітт), Лі Хант), П. Б. Шеллі, В. Скотт, Дж. Байрон;

у США — В. Ірвінг, Г. В. Лонгфелло, Ф. Купер, Г. Мелвілл.

у Польщі — А. Міцкевич, Ю. Словацький.

в Україні — М. Костомаров, Є. Гребінка, Т. Шевченко, П. Куліш.

Джерело: https://uk.wikipedia.org/wiki/Романтизм

# data[].attributes.headline
Романтизм у Франції 

# data[].attributes.subject
Романтизм у Франції 

# data[].attributes.body
Романтизм у Франції початково сприймався як іноземне явище, чому немало сприяли самі романтики, які посилалися на Шекспіра і Шіллера, Кальдерона і Ман-дзоні. Але романтизм мав сильне коріння у французькій історії та культурі, тому він справив величезний вплив на долю національного мистецтва, висунувши великих творців: Гюго - в літературі, Делакруа - в живописі, Берліоза - в музиці.

Французький романтизм розвивався нерівномірно в різних видах мистецтва. Початок літературного романтизму датувався кінцем XVIII ст. Прийнято вважати, що романтизм виник як реакція на Просвітництво, хоча існували прямі підтвердження того, що повного розриву між просвітниками і романтиками у Франції не було.

Періодизація романтизму у французькій літературі визначалася як історичними передумовами, так і хронологією естетичного розвитку, еволюцією літературного процесу.

1795-1815 рр. - період вступу в літературу перших романтиків, виникнення романтичного руху, засновниками якого були Жермена де Сталь і Франсуа Рене де Шатобріан. Так виникло 2 школи в ранньому французькому романтизмі - школа де Сталь і школа Шатобріана.

Школа де Сталь і її послідовники намагалися перемогти раціоналізм, але, на відміну від школи Шатобріана, яка просвітницькій вірі в першість Розуму протиставляла християнсько-католицьку духовність, на перший план висували опис індивідуальних почуттів. Де Сталь вимагала, щоб почуттям надавати не загальнолюдських рис, а національного колориту (як приклад, "Ромео і Джульєта" у Шекспіра).

Перші романтики - перш за все філософи і політичні діячі, тому теоретичні питання і естетика французького романтизму від самого початку формувалися у зв'язку з постановкою загально-філософських питань. В основу своєї естетики романтики поклали антитезу, яку В.Гюго визначив як здатність бачити дві сторони предмета чи явища. Справді, французькі письменники даної епохи любили поєднувати протилежності: добро і зло, трагічне і комічне, високе і низьке, матеріальне та ідеальне, реальне і фантастичне, життя і смерть тощо.

Антитеза лежала і в основі поділу всього мистецтва на класичне і романтичне, вперше запропонованого Жерменою де Сталь у трактаті "Про Німеччину", який став маніфестом французьких романтиків. До класичної відносили південну літературу, яка спиралася на греко-римську античність; романтична література розвивалася у північних країнах і орієнтувалася на Середньовіччя, християнство і народні традиції.

Однак, на першому етапі розвитку романтики ще не протиставляли себе класицистам у повному розумінні. Характерно, що романтизм на цьому етапі розвивався лише у прозаїчних жанрах, бо ця сфера майже не бралася класи-цистами.

Важливим досягненням перших романтиків стало відкриття "приватної людини" (за аналогією до "природної людини" просвітників). Інтерес до її внутрішнього світу дав імпульс розвитку психологізму, специфічним вираженням якого стає розкриття поняття "меланхолія". Першим це поняття ввів Шатобріан, пізніше його розробляли Ж.Санд і Мюссе.

1815-1827 рр. - час виникнення широкого романтичного руху, в якому формувалися течії, школи, угрупування, гуртки; поява романтичної поезія (Ламартін, де Віньї, В.Гюго), історичного романтичного роману (В.Гюго, де Віньї), перших романтичних драм ("драми для читання" П.Меріме, Віте, Гюго). Слід пам'ятати, що романтичний рух ще не був об'єднаний загальним художнім методом, в його основі лежала єдність художнього спрямування. Тому окрім романтичних течій (лірично-філософська (Ламартін), історико-живописна (Гюго)) з'явилася і течія реалістичного спрямування, на чолі якої постав Ф.Стендаль. Інакше склалися стосунки з класицистами, які більшою мірою співпрацювали з романтиками.

1827-1835 рр. - у цей час романтизм повністю набуває рис напряму (тобто романтики об'єдналися єдиним художнім методом), і цей напрям став провідним у французькій літературі. Початок цього етапу ознаменований появою головного естетичного маніфесту французьких романтиків - "Передмови до "Кромвеля" В.Гюго. Видатний поет став на чолі найбільш впливового літературного об'єднання романтиків - "Сенакль". У літературу прийшли Мюссе і Ж.Санд, а з ними - утвердилася психологічна течія. Романтизм отримав перемогу над класицизмом у галузі драми.

1835-1843 рр. - у цей час від романтизму виокремилася течія реалістичної орієнтації на чолі зі Стендалем, тому цей період ще називали "періодом міжцарювання", коли в літературі панувало 2 напрями. Але вони ще не протистояли один одному, навіть недостатньо були диференційовані. Розходження романтизму і реалізму виявилося перш за все у вирішенні питання про вплив обставин і суспільства на формування людини, що відстоювали реалісти і заперечували романтики. Відбувався взаємовплив романтизму і критичного реалізму, що було позитивним (посилення соціальних мотивів у творчості Ж.Санд на початку 40-х рр.). Обравши близькі естетичні позиції, Стендаль, Бальзак, Меріме, Беранже стали першими представниками критичного реалізму.

1843-1848 рр. - криза романтизму. Маніфестом пізнього романтизму став трактат В.Гюго "В.Шекспір". Успішно розвивалася лише романтична течія, пов'язана з утопічним соціалізмом (Ж.Санд, Сент-Бев, Гюго та ін.), особливою популярністю користувалися також романи - фельєтони О.Дюма-батько, Е.Сю.

Поразка революції 1848 року знаменувала кінець історії романтизму як літературного напрямку. Протилежність поглядів романтиків і реалістів стала очевидною. У цей період з новою силою прозвучали романтичні ідеї, висунуті на початку століття про значення в літературі авторського початку, активної письменницької позиції.

До 1870 року романтична течія остаточно занепала, на її основі виникли символізм і неоромантизм.

Художній системі французького романтизму притаманні істотні відмінності: не набула розвитку фольклорно-народна течія, на томність інтенсивно розвивалась "байронічна течія", активний розвиток соціально-утопічних тенденцій, інтенсивний розвиток реалістичних тенденцій, які в 30-40 роки вилилися у реалістичний напрямок у творчості Бальзака, Стендаля, Меріме. Французький романтизм найраніше проник у прозові твори, дещо пізніше поширився у поезії, особливий успіх випав на долю балади, популярним був також жанр елегії. До театру романтики вдалися наприкінці 20-х років. Провідним жанром стала не трагедія, а драма на історичні чи умовно-історичні сюжети. Посилено розвивався історичний роман.

Віктор Гюго - єдиний у Європі, хто залишився вірним романтичному напряму до кінця життя, тоді, як загалом романтичний рух у французькій літературі вичерпався уже в 40-50 роках 19 ст., а в німецькій літературі в 20-ті роки. Він один з багатьох, хто не прокляв Французьку революцію, ідеї революції взагалі, хто зберіг віру та оптимізм у можливість розумного поступу і творчого потенціалу людини і людства. Саме завдяки Віктору Гюго французький романтизм сприймався як найбільш соціально орієнтований, наснажений соціальними ідеями: співчуття до бідних та знедолених, вимога соціальної справедливості, тоді як англійський романтизм, принаймні у творчості Байрона і Шеллі, своїм головним пафосом зробив велич людського духу і творчу силу боротьби бачив швидше в особистому пориві людини, ніж у суспільному упорядкуванні. Романтизм німецький більше був перейнятий метафізикою і спіритуалізмом, гротескною фантастикою, поринув у сферу надчуттєвого.

Джерело: https://pidru4niki.com/11531009/literatura/frantsuzkiy_romantizm_viktor_gyugo

# data[].attributes.headline
Романтизм у Англії 

# data[].attributes.subject
Романтизм у Англії 

# data[].attributes.body
Англійський романтизм — напрямок в мистецтві і філософії, пануючий в Англії в кінці XVIII — першій половині XIX ст. Мав певні особливості.
Англійський романтизм з'явився практично одночасно з німецьким, що робить саме Англію і Німеччину тими країнами, в яких зародилася європейська романтична традиція.

До кінця XVIII століття англійські діячі філософії і мистецтва почали поступово розчаровуватися в класицизмі в мистецтві і ідеалах просвітництва в філософії. Причиною цього було те, що ці традиції не дозволяли проникнути вглиб людської душі, приділяли недостатньо уваги людським почуттям. Крім того, великий вплив на становлення англійського романтизму мала Французька революція, розчарування в якій дало поштовх діяльності родоначальників англійського романтизму. Таким чином, початковим етапом розвитку цього напрямку можна вважати 1790-ті роки XVIII століття.

Одним з родоначальників англійського романтизму є поет і художник-графік Вільям Блейк. Крім того, з витоками англійського романтизму пов'язана і діяльність членів Озерної школи, перш за все, Вільяма Вордсворта , С. Колріджа , Р.Сауті . У творчості цих поетів яскраво проявився мотив розчарування в результатах Французької революції, яку вони спочатку підтримували. Як писав Вордсворт у вступі до першої збірки віршів школи, «Ліричних балад», автори прагнули до опису повсякденного життя людей в незвичайних, яскравих фарбах, живій передачі їх емоцій. У цьому проявилася риса романтизму, яка полягає в зверненні до життя людини і її внутрішнього світу. Пушкін говорив про творчість цих поетів як про пошук нових фарб в поезії, про відхід від надокучливого класицизму і пошуку нових тем, джерел натхнення.

Розквіт англійського романтизму умовно можна віднести до 1810-х — 1830-х років. Саме в цей період творили такі видатні англійські романтики, як Вальтер Скотт, Байрон, Мері Шеллі та ін. В цей період сформувалася і політична доктрина англійських романтиків. У своїй переважній більшості вони виступали за незалежність всіх народів, за боротьбу з тираничними режимами, за невідчужуваність і священність прав особистості.

Джерело: https://uk.wikipedia.org/wiki/Англійський_романтизм

# data[].attributes.headline
Романтизм у Німеччині 

# data[].attributes.subject
Романтизм у Німеччині 

# data[].attributes.body
Німеччину вважають батьківщиною романтизму, адже саме тут наприкінці XVIII століття він почав свій шлях і панував до 40-х років ХІХ століття. Цей процес відбувався в складний для Німеччини час, коли вона значною мірою відставала у своєму економічному і соціально-культурному розвитку від інших західноєвропейських держав. Це була країна з феодально-абсолютистським ладом, політично роздріблена на окремі частини, всередині якої не відбувалося жодних прогресивних зрушень. На тлі такого загального занепаду в колах інтелігенції запанувало високе духовне піднесення — кращі її представники прагнули вирвати Німеччину з феодального сну. Надихнувшись ідеями Французької революції, гаслом якої було «Свобода, Рівність і Братерство», вони виступили проти соціального гніту, влади грошей і бездуховності, які панували в тогочасному суспільстві. Головним їхнім знаряддям у цій боротьбі стала художня література.

- Почалось усе з того, що в 1796 р. в університетському містечку Єна зібралася прогресивно налаштована молодь (філософи, письменники, вчені) і заснувала школу (гурток) так званого єнського романтизму. Звідси і виникла назва першого етапу німецького романтизму (1795-1805) — ранній, або єнський. Яскравими його представниками є брати Август Вільгельм і Фрідріх Шлегелі, Людвіг Тік, Новаліс. До цього ж періоду відносять і творчість Фрідріха Гельдерліна, який не входив до єнського гуртка. Важливою ознакою творчості ранніх романтиків є універсалізм. Представники цієї течії прагнули охопити у своїх творах буття в усіх його проявах; з цим пов’язано і те, що їхні твори мали яскраво виражений філософський характер. Єнські романтики проголосили культ геніальної особистості митця. Саме в людині мистецтва вони вбачали особистість, наділену даром осягнення сутності світу і здатну на його прогресивне перетворення. Так, Новаліс писав: «Поет осягає природу краще, ніж учений». Саме тому героєм багатьох романтичних творів є художник, музикант або поет. Значну роль єнські романтики відводили естетичному началу, адже вони вірили, що краса (і насамперед духовна) може врятувати світ. Не випадково письменники прагнули відійти від зображення конкретної історичної дійсності, а звертали увагу насамперед на внутрішній світ людини. І не випадково символом романтичної мрії і романтизму взагалі став прекрасний образ блакитної квітки, створений Новалісом.

- Другий етап розвитку німецького романтизму отримав назву гейдельберзький (18061815). Вона пов’язана з університетом у місті Гейдельберзі, де було створено потужний гурток романтиків, що переслідували дещо інші цілі, ніж єнські. Основними чинниками, які вплинули на розвиток романтизму в цей період, були наполеонівська окупація (армія французького імператора захопила всю Німеччину) і стимульована нею хвиля визвольного руху. Щоб підняти національний дух німецького народу, гейдельберзькі романтики, серед яких були відомі вчені-філологи брати Якоб і Вільгельм  Ґрімм, звернулись до фольклору. Вони свято вірили в те, що народні твори здатні підживити національну свідомість, підтримати віру німців у невмирущість їхньої культури, у торжество добра. Саме тому в цей час розвивається так званий фольклорний романтизм, який ґрунтується на німецьких народних казках, легендах і піснях. Як ви пам’ятаєте, брати Ґрімм уславились саме тим, що були збирачами і дослідниками фольклорних перлин німецького народу.

- Третій етап — пізній романтизм (1815-1848). Це період Реставрації в історії всієї Європи, позначений у цілому зростанням промисловості та розширенням торгівлі. Однак Німеччина залишалась переважно аграрною країною, в якій панували кріпацькі відносини. Індустріальний розвиток відбувався досить повільно, тривала політична боротьба за об’єднання німецьких земель, поширювались ідеї демократії (насамперед серед студентства). Усе це не могло не позначитися на розвитку романтизму. Центр романтичного руху переходить до Берліна (саме тому цей етап ще називають берлінським). Однак у подальшому місто втрачає свою провідну роль, оскільки романтизм поширюється по всій країні. Поступово в німецькій романтичній літературі відчутнішим стає трагізм. Автори менше звертаються до абстрактних філософських питань, а більше — до проблем реальної дійсності. У художніх творах звучить критика панівного ладу. Так, видатний представник цього періоду Ернст Теодор Амадей Гофман спрямовує нищівну сатиру проти карликових німецьких князівств, де кожен монарх вигадує свої закони (повість «Крихітка Цахес на прізвисько Цинобер»). Дисонанси сучасної йому епохи відображено й у творчості вже знайомого вам з 9 класу Генріха Гейне, якого вважають найвидатнішою постаттю німецького романтизму. Так, у його «Книзі пісень» відчутно звучить тема соціальної нерівності. Невдоволення широких мас тогочасним життям призвело до німецької революції 1848 р., саме цей рік пов’язують із завершенням епохи німецького романтизму. Однак романтичні ноти і надалі звучатимуть уже в літературі німецького реалізму.

Джерело : https://scribble.su/zarub_ukr/zarub-lit-10-prof-isaeva/15.html

# data[].attributes.headline
Романтизм у Польщі 

# data[].attributes.subject
Романтизм у Польщі 

# data[].attributes.body
Розвиток романтизму в Польщі припав на 10-60 роки XIX ст. - період національно-визвольної боротьби після третього розподілу Польщі, створення підпільних спілок, зростання національного самоусвідомлення, що проявилося в інтересі до фольклору, до історії країни. Величезну роль у становленні польського романтизму відіграв західноєвропейський і російський романтизм.

1822-1830 рр. стали часом становлення й утвердження романтизму в польській літературі. Його вплив поширювався в міру зростання революційних настроїв у суспільстві, загострення протиріч, що призвели до повстання 1830 р. Першість романтизму як провідного напряму польської літератури І пол. XIX ст. була обумовлена перш за все його бунтарським змістом.

Романтизм став виразником намірів до відродження країни, знаменом кількох національних повстань, боротьби за знищення феодально-абсолютистського ладу. Етапи його розвитку збігалися з етапами визвольного руху, визначені національними повстаннями 1830-1831, 1846-1848, 1863-1864 рр.

Визвольний рух був в основному шляхетським, він не набув всенародного характеру, і це не могло не накласти на польський романтизм свого відбитку.

"Балади і романси" А.Міцкевича, які ввійшли в І том його "Віршів" (1822), стали етапом в історії польського романтизму, відкривши початку напряму. А передмову до книги сучасники сприйняли як маніфест польського романтизму. Протягом першого десятиліття романтизм, який визрівав у літературній боротьбі з класицизмом, багато в чому пов'язаний із традиціями просвітників і сентименталістів. Елементи нового методу проникали перш за все в літературну баладу. Цей жанр давав можливість широкого використання сюжетів, мотивів, образів польського фольклору і відтворення, хоч і частково - польського, литовського, білоруського і українського світосприймання, підкреслюючи глибинне національне самоусвідомлення і свободолюбство.

Іншим улюбленим жанром цього періоду стала поема, польською - поетична повість, яка багато в чому залежала від національної просвітницької поеми, але дуже близька до романтичної поеми Байрона. Жанр прекрасно підходив для втілення теми боротьби за свободу народу, але можливості особистості в боротьбі за всезагальну справу тут занадто перебільшувались. В основі сюжету часто лежала історія, але вона служила сучасності.

Найбільшою славою в період становлення романтизму користувались "Гражи-на" А.Міцкевича (1823) і "Марія" А.Мальчевського (1825). Вершиною цього жанру в ранній період польського романтизму став "Конрад Валленрод" (1828) А.Міцкевича, за якою з'явилися поеми молодого Ю.Словацького ("Шафнарі", "Гуго", "Ян Белецький", "Араб", "Монарх"), котрі отримали визнання.

Польська література на даному етапі відіграла величезну революційну роль. У період з 1832 по 1846 рр. романтизм став провідним напрямом у літературі. Придушення польського повстання 1830-1831 рр. призвело до жорстоких репресій, твори Міцкевича і Словацького заборонені. Розвиток національної культури завмер. Суспільно-політичне життя і боротьба в 30-ті роки зосередилися в еміграції. У 1832 р. в еміграції виникло Польське демократичне суспільство, яке розробляло буржуазно-демократичну програму визволення Польщі і справило вплив на розвиток літератури, яка повинна була духовно об'єднати і організувати поляків для боротьби, показати народу перспективи майбутнього. Митець у ці роки - духовний вождь народу.

У цей період побачили світ кращі твори А.Міцкевича "Дзяди" і "Пан Тадеуш"; "Кордіан" Ю.Словацького і "Небожественна комедія" З.Красинського. На перший план були висунуті романтична драма і драматична поема.

Письменники намагалися історично аналізувати підсумки революції, що привело до появи перших паростків реалізму у складному поєднанні з романтичним мистецтвом цього часу.

Джерело: https://pidru4niki.com/11540510/literatura/polskiy_romantizm_adam_mitskevich

# data[].attributes.headline
Романтизм в США

# data[].attributes.subject
Романтизм в США

# data[].attributes.body
Порівняно з європейським романтизмом американський мав інші історичні умови розвитку. До останньої чверті XVIII ст. література США налічувала лише близько півтораста років існування, хоча потреба колоністів у читанні задовольнялася головним чином за рахунок книг, привезених і привезених з європейських країн. Американська революція 1776-1783 рр. дала серйозний імпульс розвитку художньої, політичної та філософської думки. Своєрідність розвитку романтизму в США багато в чому визначалося тим, що в ньому відбилася незадоволеність більш ранньої, ніж європейські, буржуазною революцією. Досить рано істотним мотивом творчості американських романтиків стала критика країн буржуазних відносин, найчастіше соседствовавшая з ідеалізацією патріархальних форм життя (Ф. М. Френо, Ст. Ірвінг). У 1830-ті рр. американські романтики рішуче виступили проти рабства (Р. Н. Лонгфелло, Р. Д. Торо).

Ранній етап розвитку романтизму в найбільшою мірою виявив відмінність американських письменників від європейських романтиків. На відміну від європейських романтиків американські письменники у своєму оптимізмі щодо сьогодення і майбутнього країни зближувалися з просвітителями: у них немає такого різкого відходу від просвітницьких ідеалів, немає послідовного протиставлення розуму і почуття.

Іншу картину являв собою зрілий романтизм. У своєму роді перехідним явищем виявляється творчість Ф. Купера ("Піонери", "Останній з могікан", "Прерія", "Слідопит", "Звіробій"): багато чого ріднить його твори з реалістичним просвітницьким " романом, разом з тим в його романах відчувається традиційний для романтизму наліт екзотичності, є драматична напруженість і незвичність зображуваних подій.

Найбільш послідовними у своїй вірності романтизму як художнього методу виявилися ЕЛ. За і Р. Мелвілл, з романом-шедевром про таємниче киті Мобі Діку.

Едгар Аллан По (1809-1849) - видатний романтичний поет і новеліст, більше популярний у Європі, ніж у себе на батьківщині. Американська критика всіляко обмовляла письменника за його пристрасне неприйняття бездуховності буржуазного суспільства або по-ханжестськи замовчувала його новаторське творчість у поезії і прозі. Естетика, поетичні принципи, художній стиль Едгара По настільки своєрідні, що він багато в чому піднімався над романтичними постулатами, навіть пародіював їх. Як прозаїк За створив понад шістдесят оповідань, дві повісті, демонструючи новаторство в області "малої форми" - ретельно розробляв жанри розповіді: "страшні" розповіді, детективні оповідання, сатиричні і фантастичні оповідання. Краса і гармонійність віршів Е. За створювалися за рахунок суворого підпорядкування художніх засобів поетичного задуму. Вони приводили в захоплення французького поета-символіста Ш. Бодлера, змушували російського композитора С. Рахманінова перекладати "Дзвони" Е. на музику, а російських поетів-символістів К. Бальмонта і Ст. Брюсова - чудових перекладачів його віршів - братися за дослідження "найбільшого з поетів нової Америки", якого вважали "справжнім реалістом".

Джерело: https://studme.com.ua/1811050413642/kulturologiya/romantizm_ssha.htm

# data[].attributes.headline
"Книга пісень"

# data[].attributes.subject
"Книга пісень"

# data[].attributes.body
«Книга пісень» — це збірка віршів Генріха Гейне, яка зробила свого автора відомим не лише в Німеччині, але й у всьому світі. Видана у 1827 році. Головна тема — кохання і розлука. За життя поета збірка перевидавалася 13 разів. До багатьох віршів була складена музика композиторами: Р.Шуманом, Ф.Шубертом, Й. Брамсом, П. Чайковським, Р. Штраусом. Кредо ліричного героя збірки — без кохання нема щастя, без щастя неможливе життя. Чітко виражений максималізм змушує співчувати і розмірковувати, чому конфлікт ліричного героя і дійсності не має зв'язку. Так само відчувається авторська іронія : герой «Книги пісень» розуміє і знає, що щастя — це лише мить, а не вічне блаженство. Герой завжди знаходить сили жити і кохати. Книга певною мірою автобіографічна, адже нерозділене кохання до кузини Амалії, наштовхнуло Гейне до викладу вічної історії. Збірка об'єднала всі вірші, написані великим митцем до цього часу. Він широко використовував типові фольклорні теми та мотиви , передовсім — тему нещасливого кохання.

Поезії «Книги пісень» здебільшого побудовані як сповідь уявному співрозмовникові про найпотаємніше . Збірник складається з чотирьох циклів :

«Страждання юності» (1816—1821): «Сновидіння», «Пісні», «Романси», «Сонети»;

«Ліричне інтермецо» (1822—1823):;

«Знову на батьківщині» (1823—1824);

«Північне море» (1825—1826).

Джерело: https://uk.wikipedia.org/wiki/Книга_пісень

# data[].attributes.headline
Термін романтизм

# data[].attributes.subject
Термін романтизм

# data[].attributes.body
Назва терміна "романтизм" вказує на зв'язок із середніми віками, коли в літературі був популярний жанр лицарського роману.

Романтизмом прийнято називати напрям у мистецтві, який виник у країнах Західної Європи наприкінці XVIII - поч. XIX ст.

Назва виникла від французького слова "romantisme", яким позначалося щось таємне, дивне, нереальне.
Джерело :https://pidru4niki.com/19040314/literatura/ponyattya_romantizmu_osnovni_etapi_rozvitku_techiyi_romantizmu