# data[].attributes.headline
Рей Дуґлас Бре́дбері – один із найвідоміших американських письменників-фантастів

# data[].attributes.subject
Рей Дуґлас Бре́дбері – один із найвідоміших американських письменників-фантастів

# data[].attributes.body
Рей Дуґлас Бре́дбері (англ. Raymond (Ray) Douglas Bradbury; 22 серпня 1920, Вокіґан, Іллінойс, США – 5 червня 2012, Лос-Анджелес) – один із найвідоміших американських письменників-фантастів, автор близько 400 літературних творів різних жанрів: оповідань, романів, віршів, есе, п'єс для театру і радіо, кіно- й телесценаріїв. Твори письменника є впізнаваними за їх емоційним, психологічним стилем. На думку критиків, Бредбері є унікальним явищем в американській літературі[11]. А за його внесок до жанру фантастики Бредбері став 10-м лауреатом премії «Гросмейстер фантастики» (1989), 3-м був нагороджений Всесвітньою премією фентезі за заслуги перед жанром (1977), а також був включений до Залу слави фантастики Першого фендому.

# data[].attributes.headline
Урок 1. Література ХХ -ХХІ століття

# data[].attributes.subject
Урок 1. Література ХХ -ХХІ століття

# data[].attributes.body
У ХІХ СТОЛІТТІ ВВАЖАЛИ,

ЩО СВІТ РУХАЄТЬСЯ ВПЕРЕД ШЛЯХОМ ПРОГРЕСУ,

ЩО НЕВДОВЗІ БУДЕ НАЗАВЖДИ ПОКІНЧЕНО

З НЕВІГЛАСТВОМ І СТРАЖДАННЯМ,

ДУХОВНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ОСОБИСТОСТІ

РОЗКРИЄТЬСЯ ПОВНОЮ МІРОЮ.

ПИСЬМЕННИКИ ПРАГНУЛИ,

ЩОБ ЛІТЕРАТУРА УВІБРАЛА В СЕБЕ ВСЮ ПОВНОТУ ЖИТТЯ

І ЩОБ ГЕРОЙ ВИРАЖАВ БАГАТСТВО ДУШЕВНОГО СВІТУ

І ЖИТТЄВОГО ДОСВІДУ ОСОБИСТОСТІ.

# data[].attributes.attachment_link.title
05.03 Урок 1 Література ХХ -ХХІ століття

# data[].attributes.headline
Р.Д.Бредбері. Біографія

# data[].attributes.subject
Р.Д.Бредбері. Біографія

# data[].attributes.body
Біографія

Залиши свій коментар.

Кого ще з письменників ти знаєш, хто писав про "речі" яких ще не було?

# data[].attributes.attachment_link.title
Р.Д.Бредбері. Біографія

# data[].attributes.headline
Джордж Бернард Шоу — ірландський драматург, критик, публіцист та політичний активіст.

# data[].attributes.subject
Джордж Бернард Шоу — ірландський драматург, критик, публіцист та політичний активіст.

# data[].attributes.body
Джордж Бернард Шоу (англ. George Bernard Shaw; 26 липня 1856 — 2 листопада 1950), відомий за його наполяганням, просто як Бернард Шоу — ірландський драматург, критик, публіцист та політичний активіст, чий вплив на західні театр, культуру і політику тривав від 1880-х років і не припинився після смерті. Автор понад шістдесяти п'єс, зокрема таких визначних творів як Людина й надлюдина[en] (1902), «Пігмаліон» (1912) і «Свята Іоанна[en] (1923). Працюючи в жанрах сучасної сатири та історичної алегорії, він став провідним драматургом свого покоління і 1925 року одержав Нобелівську премію з літератури.

# data[].attributes.attachment_link.title
Джордж Бернард Шоу. Біографія. #ТвояКнижка

# data[].attributes.headline
Ге́нрік Юган І́бсен                           (норв. Henrik Johan Ibsen;                 20 березня 1828, Шієн — 23 травня 1906, Кристіанія) — норвезький драматург і поет, реалістичні та суперечливі п'єси якого революціонізували європейський театр.        

# data[].attributes.subject
Ге́нрік Юган І́бсен                           (норв. Henrik Johan Ibsen;                 20 березня 1828, Шієн — 23 травня 1906, Кристіанія) — норвезький драматург і поет, реалістичні та суперечливі п'єси якого революціонізували європейський театр.        

# data[].attributes.body
Залиште свої коментарі.

# data[].attributes.headline
Особливості драматургії Бернарда Шоу

# data[].attributes.subject
Особливості драматургії Бернарда Шоу

# data[].attributes.attachment_link.title
Особливості-драматургії-1024x1019

# data[].attributes.headline
"Пігмаліон" Бернард Шоу Аудіокнига

# data[].attributes.subject
"Пігмаліон" Бернард Шоу Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Пігмаліон" аудіокнига скорочено. Бернард Шоу

# data[].attributes.headline
Бернард Шоу. Аналіз п'єси "Пігмаліон"

# data[].attributes.subject
Бернард Шоу. Аналіз п'єси "Пігмаліон"

# data[].attributes.body
Залиште свої відгуки про п'єсу

# data[].attributes.attachment_link.title
Шоу аналіз Пігмаліон

# data[].attributes.headline
Б. Шоу назвав свою

# data[].attributes.body
Б. Шоу назвав свою п’єсу романом-фантазіею, маючи на увазі неймовірність життєвих доль персонажів.

«Однак реальність створює ще й не такі дивні сюжети», — зауважив митець.

«Головним режисером людських доль є саме життя», — стверджував письменник

Залиш свої коментарі.

# data[].attributes.attachment_link.title
25.02. Бернард Шоу

# data[].attributes.headline
Ідеї «одухотворення» людини й життя засобами мистецтва.

# data[].attributes.subject
Ідеї «одухотворення» людини й життя засобами мистецтва.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ідеї «одухотворення» людини й життя засобами

# data[].attributes.headline
Роботи учнів

# data[].attributes.subject
Роботи учнів

# data[].attributes.headline
Роботи учнів. 

# data[].attributes.subject
Роботи учнів. 

# data[].attributes.attachment_link.title
Ляльковий дім Дяченко Дар'я

# data[].attributes.headline
Знайомство .

# data[].attributes.body
Знайомство .

# data[].attributes.headline
Знайомство з творчістю

# data[].attributes.subject
Знайомство з творчістю

# data[].attributes.attachment_link.title
2 урок Стара і нова драма

# data[].attributes.headline
Буктрейлер "Ляльковий дім"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер "Ляльковий дім"

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер _Ляльковий дім_

# data[].attributes.body
Образ Нори

# data[].attributes.headline
Створення коміксу за п'.сою Генріка Ібсена "Ляльковий дім.

# data[].attributes.subject
Створення коміксу за п'.сою Генріка Ібсена "Ляльковий дім.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ляльковий дім

# data[].attributes.headline
Крістіан Йоґанн Генріх Ґейне - поет -романтик ХІХст.

# data[].attributes.subject
Крістіан Йоґанн Генріх Ґейне - поет -романтик ХІХст.

# data[].attributes.body
Крістіа́н Йо́ганн Ге́нріх Гéйне (нім. Christian Johann Heinrich Heine, Гайнріх Гайне[7]; 13 грудня 1797, Дюссельдорф, Німеччина — 17 лютого 1856, Париж, Франція) — один із найбільш визначних німецьких поетів та журналістів XIX століття.

Був водночас і поетом романтики, і її підкорювачем. Він зробив мову повсякдення придатною для поетичних творів, підніс жанр фейлетонів та подорожніх розповідей до рівня мистецтва, та надав німецькій мові, не притаманну їй до цього стилістичну легкість та елегантність. Гейне вважають останнім поетом «романтичної епохи» і одночасно її очільником. Будучи критиком, політичним журналістом, есеїстом, сатириком та полеміком, він був об'єктом захоплень та негативного ставлення. Гейне належить до німецькомовних поетів, твори яких перекладено на найбільшу кількість мов світу.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Гиренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Генріх Гейне "Книга пісень"

# data[].attributes.headline
Українська тема в поемі «Мазепа». Специфіка зображення образу гетьмана у творі.

# data[].attributes.subject
Українська тема в поемі «Мазепа». Специфіка зображення образу гетьмана у творі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок №19. Українська тема в поемі «Мазепа». Специфіка зображення образу гетьмана у творі.

# data[].attributes.headline
 Збірка «Книга пісень» (1827 рік)

# data[].attributes.subject
 Збірка «Книга пісень» (1827 рік)

# data[].attributes.body
Книга пісень

Ліричні вірші раннього періоду творчості Гейне склали цілу книгу «Книга пісень» (1827 рік). Ця поетична збірка принесла йому визнання у Німеччині, а згодом, в інших країнах Європи. За життя автора її видавали 13 разів; багато віршів було покладено на музику Робертом Шуманом, Францом Шубертом, Йоганнесом Брамсом, Петром Чайковським, Ріхардом Штраусом, Едвардом Грігом тощо. Історія переживань ліричного героя образно передає світосприйняття молодого поета, який перебуває у глибокому розладі з оточенням. Зміст перших циклів «Книги пісень» не вичерпується нещасливим коханням поета до багатої гамбурзької родички. Тема нерозділеного кохання у «Книзі пісень» слугує лише поетичним вираженням трагічної самотності героя у світі. Ці настрої посилює романтичний образ самотнього кедра, ялиці чи сосни, відомий також за перекладами Михайла Старицького, Івана Франка чи Лесі Українки. Якщо перші цикли «Книги пісень» написані за традицією німецької романтичної лірики, то згодом своєрідність поетичного таланту Гейне постала з усією яскравістю. Він умів химерно поєднувати романтичні сни з точністю і ясністю реалістичної деталі. Він майстерно користувався іронією як засобом викриття незбутніх ілюзій, вигадок, але знову й знову сам повертається до романтичних образів. Значний вплив на поетичну творчість Гейне справила німецька народна пісня, на зразках якої він учився майстерності безпосереднього, щирого зображення почуттів.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Збірка «Книга пісень» (1827 рік)

# data[].attributes.headline
Генріх Ґейне "Книга пі

# data[].attributes.body
Генріх Ґейне "Книга пісень"

# data[].attributes.attachment_link.title
Генріх Ґейне “Книга пісень”

# data[].attributes.attachment_link.title
Генріх Гейне  Не знаю що стало зі мною

# data[].attributes.attachment_link.title
Г.Гейне - один з найбільших ліриків світу

# data[].attributes.headline
Досліджуємо життя та т

# data[].attributes.body
Досліджуємо життя та творчість.

# data[].attributes.attachment_link.title
Генріх Гейне. Німецький поет та журналіст | Ukrainian

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна л-ра 📝

# data[].attributes.attachment_link.title
Генріх Гейне. Відомості про життя поета

# data[].attributes.headline
Джордж - Ноел - Гордон Байрон. Сторінками життя.

# data[].attributes.subject
Джордж - Ноел - Гордон Байрон. Сторінками життя.

# data[].attributes.body
Джордж-Но́ел-Го́рдон Ба́йрон, шостий барон Байрон

# data[].attributes.custom_properties.cI2SHDzU
англійський поет, який став символом романтизму і політичного лібералізму в Європі XIX століття.                                                                                      Поряд з Персі Біші Шеллі і Джоном Кітсом представляє молодше покоління британських романтиків.   

# data[].attributes.headline
"Хотів би знову жити в горах" Дж.Байрон 

# data[].attributes.subject
"Хотів би знову жити в горах" Дж.Байрон 

# data[].attributes.body
Автор – Дж. Байрон

Рік написання – 1807

Збірка – «Години дозвілля» (Hours of idleness).

Тема – протест проти загальноприйнятних норм моралі тогочасної Англії.

Ідея – втеча з сьогодення до радісного світу минулого дитинства.

Це внутрішній монолог поета, який живе у духовній пустці, без любові та друзів. Такі самі ідеї турбували його сучасників. Тому поезія Байрона віддзеркалює основні проблеми того часу.

Автор послідовно розвінчує жадані для багатьох людей життєві блага: високе становище в суспільстві, багатство, кохання, спілкування в колі друзів. Він вважає, що ці блага дають лише ілюзію щастя, але забирають те, що має справжню цінність, — свободу, волю.

“Хотів би жити знов у горах” художні засоби

Епітети: дітям безжурним, в морях суворих, хвиль розбурханих, Англії пихатій, грізний океан,   вертепний галас,  втіх нещирих, дух похмурий мій, небо грозове.

Метафори: серце стало крижаним; тамує келих скорботу й біль; я серцем завжди сирота; в серці в мене стільки льоду;  світ лукавства і облуди.

Порівняння: душа, мов птах прип’ятий;  як мені з душного світу, мов голуб до свого кубла, у небо грозове злетіти.

Риторичні звертання: дай утекти мені, талане, на лано урвищ і горбів;  То, Правдо, промінь твій жорстокий вернув мене у ниций світ;  А ти, о Жінко, світоч вроди.

Риторичні запитання: Навіщо ж темрява ховає той знак останньої межі? Де ж друзів коло? Чом не склалась та приязнь вірна і свята?

Самотність, розчарування відчувається у вірші. Поет був романтиком, тож і вабили його “темні урвища і хребти”, “пустка дика й хмура”, “небо грозове”. Саме дика, незаймана природа, грізна й велична у своїй первозданності, вабить ліричного героя. Він ладен проміняти вищий світ, де людина не може лишатися собою, а вимушена лукавити, брехати, пристосовуватися, на життя наодинці з природою, де виявляються кращі риси людини, відбувається перевірка на міцність

Вірш Байрона «Хотів би жити знов у горах…» завжди актуальний, оскільки в ньому показані складні духовні шукання особистості, осмислюється місце людини у світі й утверджуються волелюбні ідеї. Автор протестує проти ницого, бездуховного суспільства, прагнучи у світ мрії, свободи, високих ідеалів.

Джерело: https://dovidka.biz.ua/hotiv-bi-zhiti-znov-u-gorah-analiz

# data[].attributes.attachment_link.title
Хотів би знову жити в горах Джордж Байрон

# data[].attributes.headline
Джордж Ноель Гордон Байрон. Поема "Мазепа" (аудіокнига повністю)

# data[].attributes.subject
Джордж Ноель Гордон Байрон. Поема "Мазепа" (аудіокнига повністю)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокниги Українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Джордж Ноель Гордон Байрон. Поема "Мазепа" (аудіокнига повністю)

# data[].attributes.headline
Рей Дуглас Бредбері "451* за Фаренгейтом". тривога за майбутнє суспільства.

# data[].attributes.subject
Рей Дуглас Бредбері "451* за Фаренгейтом". тривога за майбутнє суспільства.

# data[].attributes.body
Уважно переглядаємо та даємо відповідь на запитання

# data[].attributes.attachment_link.title
11 КЛАС.Тривога за майбутнє суспільства в романі-антиутопії _ 451_ по Фаренгейту_ (Ч.2)

# data[].attributes.headline
Урок 1. Література ХХ -ХХІ ст. тестові  завдання

# data[].attributes.subject
Урок 1. Література ХХ -ХХІ ст. тестові  завдання

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест до уроку Література ХХ-ХХІст

# data[].attributes.headline
Образ Івана Мазепи, історична правда. Білецький Павло, 9 клас.

# data[].attributes.subject
Образ Івана Мазепи, історична правда. Білецький Павло, 9 клас.

# data[].attributes.attachment_link.description
A new medium for presenting ideas, powered by AI. Beautiful, engaging content with none of the formatting and design work.

# data[].attributes.headline
Характеристика образу

# data[].attributes.subject
Характеристика образу

# data[].attributes.headline
Джордж Гордон Байрон 

# data[].attributes.subject
Джордж Гордон Байрон 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Байрон, Джордж Гордон

# data[].attributes.headline
Байрон & Мазепа

# data[].attributes.subject
Байрон & Мазепа

# data[].attributes.headline
Образ Мазепи

# data[].attributes.subject
Образ Мазепи

# data[].attributes.headline
З історії написання...

# data[].attributes.subject
З історії написання...

# data[].attributes.headline
Сторінками поеми Дж. Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.subject
Сторінками поеми Дж. Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.attachment_link.title
Сторінками поеми Дж.Г.Байрона "Мазепа"

# data[].attributes.headline
Образи - символи у поемі "Мазепа"

# data[].attributes.subject
Образи - символи у поемі "Мазепа"

# data[].attributes.headline
Образи - символи

# data[].attributes.subject
Образи - символи

# data[].attributes.headline
Образ України

# data[].attributes.subject
Образ України

# data[].attributes.headline
"Мій дух як ніч" Байрон Джордж. 

# data[].attributes.subject
"Мій дух як ніч" Байрон Джордж. 

# data[].attributes.body
Автор – Дж.Байрон

Рік написання – 1815

Жанр — елегія;

Цикл «Єврейські мелодії»

Основою для написання твору стала історія зі Старого Заповіту про царя Саула  та співця Давида. Відомо, що Саул був іудейським царем і жив у XV столітті до н. е., а Давид був пастухом, який переміг силою духа велетня Голіафа. Цар Саул позаздрив славі переможця і хотів убити його, але коли Давид заграв на арфі, злий  дух відступив від Саула і дух царя просвітлився.

Тема. Зіткнення суперечливих начал у душі людини, самотність.

Ідея. Мистецтво, що просвітлює душу

Настрій поезії. Вірш дуже емоційно напружений, сумний

Ключові образи твору. Співець, арфа, образ плачу (скорботи).  Звуки арфи, її «віщий спів» може розвіяти смуток, вселити надію. Арфа є втіленням мистецтва, що має сприяти духовному відродженню.

“Мій дух як ніч”  художні засоби

Епітети: «останній час», «віщий спів», «перший звук»;

метафори: «глас арфи воркує і тішить слух», «надія в серці спить», «розпадеться серце», «поки мозок не згорів»;

порівняння: «мій дух як ніч»;

вигуки: «О, грай скоріш!»;

риторичне запитання (кінець вірша).

Вид строфи 4 катрени

Вид стопи:  ямб

Віршовий розмір – чотиристопний ямб

Спосіб римування:  за розташуванням: перехресне – абаб

Види рим:  а) за наголосом: – чоловіча (наголос на кн.слова); б) за частинами мови: – граматична

Вірш Байрона це звертання-монолог Саула до Давида.

Головним героєм є співець. Душевний стан  ліричного героя напружений. Він почувається самотнім. Його охопили сум, туга,  зневіра, навіть відчай. У його душі відбувається боротьба добра і зла.

І ніщо не може втішити царя, окрім божественного звука арфи, адже вона знаходиться в руках співця, чиї пісні любі Господу. Чого прагне Саул: веселощів, задоволення чи ще більшої влади? Ні, він хоче переконатися, що його душа жива, не скам’яніла, адже він ще здатен чути «арфи глас». Він прагне, щоб божественна пісня розбудила в серці надію, щоб сльози полилися з його очей.

Жодного натяку на конкретну особу чи якісь історичні реалії у вірші немає. Перед нами постає скорботний образ особистості, яка мужньо переносить неймовірні муки, прагнучи певного просвітлення, яке може дати їй музика (мистецтво). З тексту вірша нам невідомо, від чого страждає ліричний герой, чому в нього на душі так важко, через що його серце може розірватися від страшних мук. Це певне абстрагування від біблійної історії перетворило вірш на образ-алегорію стражденної душі, що прагне спокою й умиротворення, але вже ніде не може його знайти…

У вірші йдеться про іудейського царя Саула.

Але Байрон виходить за рамки біблійної історії: образ біблійного царя доповнюється образом співця (поета), який виходить на перший план. За ним стоїть сам автор і ширше — усе його покоління. Душевний стан ліричного героя напружений. Він почувається самотнім. Його охопили сум, туга, зневіра, навіть відчай.

Душу ліричного героя може врятувати лише мистецтво. Але риторичне питання у кінці твору залишається без чіткої відповіді: «Як не поможе спів, воно од мук тяжких порветься враз!»

Джерело: https://dovidka.biz.ua/miy-duh-yak-nich-analiz

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Мій дух як ніч" Байрон Джордж. Аудіо вірш слухати

# data[].attributes.headline
"451 градус за Фаренгейтом" Читати. Повністю. Рей Бредбері

# data[].attributes.subject
"451 градус за Фаренгейтом" Читати. Повністю. Рей Бредбері

# data[].attributes.body
«Люди перестають мислити, коли перестають читати», Дені Дідро.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"451 градус за Фаренгейтом" читати онлайн повністю роман Рея Бредбері, в якому він описує тоталітарне суспільство, яке бореться з проявом емоцій у людей.

"451 градус за Фаренгейтом" читати повністю
Донові Конгдону із вдячністю 451° за Фаренгейтом - температура, при якій загоряється папір. Якщо тобі дадуть лінійований папір, пиши впоперек. Хуан Рамон Хіменес
"451 градус за Фаренгейтом" Частина перша

ТАК ПРИЄМНО БУЛО...

Так приємно було дивитись, як вогонь поглинає речі, як вони чорніють і змінюються. В кулаках- мідний наконечник брандспойта; величезний пітон випльовує отруйний гас; кров бухкає у скронях, а руки, що перетворюють на попіл подерті сторінки історії, здаються руками дивовижного музики, який диригує симфонію полум'я й горіння. Символічний шолом з цифрою 451 низько насунений на чоло; очі палають жовтогарячим вогнем від думки, що буде далі. Він натискає на запальник - і будинок ніби підстрибує в жадібному полум'ї, що забарвлює вечірнє небо в червоне, жовте й чорне. Він сягнисто ступає крізь рій вогненно-червоних світляків. Йому нестерпно хочеться, як колись, у дитинстві, встромити в вогонь паличку з льодяником саме тоді, коли книжки, змахуючи, наче голуби, крилами-сторінками, вмирають на ґанку й на лужку перед будинком, злітають іскристими вихорами, і чорний від кіптяви вітер відносить їх геть.

На обличчі Монтега застигла посмішка-гримаса, яка з'являється на губах людини, коли її раптом обпалить вогнем, і вона рвучко відсахнеться від його пекучого доторку.

Він знав, що, повернувшись у пожежне депо, він, менестрель вогню, глянувши в дзеркало, дружньо підморгне своєму обпаленому, вимазаному сажею обличчю. А згодом у темряві, вже засинаючи, він усе ще відчуватиме на губах застиглу судорожну посмішку.

Він старанно витер і повісив на цвях свій чорний лискучий шолом, дбайливо повісив поряд брезентову куртку, з насолодою помився під душем, потім, заклавши руки в кишені та насвистуючи, перетнув майданчик верхнього поверху пожежної станції й ковзнув у люк. В останню секунду, коли, здавалося, він розіб'ється, Монтег висмикнув руки з кишень і охопив мідну жердину, яка зі скрипом зупинилась, ледь його ноги торкнулися цементної підлоги першого поверху.

Він вийшов і нічною вулицею рушив до метро, де по підземному тунелю мчав безшумний пневматичний поїзд.

Поїзд невдовзі викинув його разом із сильним струменем теплого повітря на викладений жовтими кахлями ескалатор, що вів на поверхню в передмісті.

Насвистуючи, Монтег піднявся на ескалаторі в нічну тишу. Він простував до рогу, не думаючи ні про що, в усякому разі, ні про що особливе. Але раптом сповільнив ходу, ніби звідкись налетів вітер і хтось покликав його на ім'я.

Ось уже кілька вечорів, ідучи при світлі зір до повороту, за яким тротуар вів до його дому, Монтег почував себе так дивно. Йому здавалося, що за мить до того, коли йому треба було повернути, за рогом хтось стояв. Повітря було ніби заряджене якоюсь особливою тишею, наче там хтось, причаївшись, підстерігав його, а перед самим його приходом перетворювався на тінь і пропускав Монтега крізь себе. Може, він уловлював якийсь слабкий запах, а може, шкірою рук і обличчя відчував ледь помітне підвищення температури там, де стояв той невидимка, зігріваючи повітря своїм теплом. Зрозуміти це було неможливо. Але щоразу, повернувши за ріг, він бачив лише білий безлюдний тротуар, що ніби вигинався. Лише одного вечора йому здалося, ніби щось швидко майнуло через лужок і щезло, перш ніж він устиг вглядітися чи вимовити бодай слово.

Та сьогодні він так стишив ходу, що майже зупинився. Подумки він був уже за рогом - і раптом до нього долинув ледь чутний шерех. Дихання? Чи рух повітря, викликаний присутністю когось, хто зачаївся й чекав?

Він повернув за ріг.

По тротуару, осяяному місячним світлом, вітер гнав осіннє листя, і здавалося, ніби дівчина, яка йшла назустріч, не ступає, а пливе в повітрі, бо її підганяє вітер і листя. Ледь нахиливши голову, вона дивилась, як її черевички чіпляють рухливе листя. На її тонкому, матово-білому обличчі застиг вираз лагідної, невситимої цікавості й ледь помітного подиву. Темні очі так пильно вдивлялись у світ, що навряд чи вона пропустила б навіть найменший лорух. Біла сукня на ній шелестіла. Монтегові здавалося, ніби він чує, як рухаються її руки в такт ході, і навіть невловиме відлуння - світлий трепет її обличчя, коли, підвівши голову, вона побачила чоловіка, який стояв за кілька кроків посеред тротуару. З дерев над ними з шурхотом падав сухий листяний дощ. Дівчина зупинилась і, здавалося, хотіла позадкувати, але натомість глянула на Монтега темними, сяйливими, жвавими очима, так ніби він сказав їй щось надзвичайно приємне. Але він лише привітався. Помітивши, що дівчина зачудовано дивиться на саламандру на його рукаві й на диск із феніксом на грудях, він проказав:

- Ви, певне, наша нова сусідка?

- А ви, мабуть... - вона відвела очі від емблем його професії, - пожежник? - її голос завмер.

- Як дивно ви це сказали...

- Я... я здогадалася б навіть із заплющеними очима.

- Що, запах гасу? Моя дружина завжди на це скаржиться, - засміявся він. - Його ніколи не можна цілком позбутися.

- Атож, не можна, - мовила вона з якимось острахом.

Монтегові здалося, ніби вона кружляє навколо нього, обертає його на всі боки, легенько стрясає, вивертає кишені, хоч вона й не зрушила з місця.

- Гас, - проказав він, уриваючи задовгу мовчанку, - мені пахне, як парфуми.

- Справді?

- Атож. Чом би й ні? Дівчина трохи подумала.

- Не знаю, - сказала вона, тоді озирнулась на тротуар, що вів до їхніх будинків. - Можна, я піду з вами? Мене звуть Кларіс Маклелен.

- Кларіс. А я - Гай Монтег. Ходімо. А чому ви так пізно блукаєте отут? Скільки вам років?

Теплої, але свіжої ночі вони йшли срібним від місячного сяйва тротуаром, і Монтегові здавалося, ніби в повітрі повівало тонким ароматом абрикосів і полуниць; він озирнувся і зрозумів, що це неможливо о такій порі року.

Була тільки дівчина, яка йшла поруч, у місячному світлі її обличчя сяяло, мов сніг. Монтег знав - вона зараз обмірковує, як краще відповісти на його запитання.

- Так-от, - промовила дівчина, - мені сімнадцять і я божевільна. Мій дядько запевняє, що це в такому віці неминуче. Коли питають, скільки тобі років, каже він, відповідай, що сімнадцять і що ти схибнута. Вночі добре гуляти, правда ж? Я люблю вдихати запах речей, бачити їх, а інколи отак блукаю цілу ніч аж до схід сонця.

Знову запала мовчанка; нарешті Кларіс замислено сказала:

- Знаєте, я вас анітрохи не боюсь.

- А чого мене боятися? - здивувався він.

- Багато хто боїться вас. Я маю на увазі, боїться пожежників. Але ж ви, зрештою, людина як людина...

У її очах, наче в двох блискучих краплинах прозорої води, він побачив своє відображення, темне й крихітне, але точне до дрібниць, видно навіть зморшки в кутиках вуст, ніби ці очі були двома чудесними шматочками лілового бурштину з вкрапленим навіки його образом.

її, тепер обернене до нього, обличчя здавалося тендітним, матово-білим кристалом, що світився зсередини м'яким, немеркнучим світлом. То було не різке електричне світло, а дивно заспокійливий чудовий, приємний пломінець свічки. Одного разу, коли він ще був малий, чогось погасла електрика. Тоді мати десь знайшла й засвітила останню свічку. То була мить перетворень: при цьому світлі простір зменшився, затишно оточив їх, і вони обоє, мати й син - сиділи, ніби самі перетворені, бажаючи одного - щоб електрики не було якомога довше...

Раптом Кларіс Маклелен сказала:

- Можна щось запитати? Чи давно ви працюєте пожежником?

- Відтоді, як мені виповнилось двадцять, тобто вже десять років.

- А ви коли-небудь читаєте книжки, які палите? Він засміявся.

- Це протизаконно!

- Авжеж, авжеж...

- Це непогана робота. В понеділок палити книжки Едни Міллей, в середу - Уїтмена, в п'ятницю - Фолкнера, перетворювати їх на попіл, а потім спалювати навіть попіл. Отакий наш професійний девіз.

Вони пройшли ще трохи. Раптом Кларіс запитала:

- А чи правда, що колись пожежники гасили пожежі, а не розпалювали їх?

- Ні. Будинки завжди були вогнетривкі, запевняю вас.

- Дивно. Я чула, ніби колись горіли будинки, а пожежники існували для того, щоб гасити вогонь.

Він засміявся.

Дівчина швидко поглянула на нього.

- Чого ви смієтесь?

- Не знаю. - Він знову засміявся, та зненацька замовк. - А що?

- Ви смієтесь, хоч я не сказала нічого смішного і на все відповіла одразу ж. А ви ніколи не замислювалися над тим, про що я запитувала?

- Ви таки справді трохи дивна, - промовив Монтег, глянувши на неї. - Ви наче зовсім не поважаєте співрозмовника!

- Я не хотіла вас образити. Мабуть, я надто люблю придивлятися до людей.

- Ну, а це вам ні про що не говорить? - він поплескав по цифрі "451" на рукаві своєї вугляно-чорної куртки.

- Говорить, - прошепотіла вона й пришвидшила ходу. - Ви коли-небудь бачили ракетні автомобілі, що мчать ген там, по бульварах?

- Хочете змінити тему?

- Мені іноді здається, що водії тих автомобілів не знають, що таке трава чи квіти, адже вони бачать їх тільки на великій швидкості, - сказала дівчина. - Покажіть їм зелену пляму, й вони скажуть: ага, це трава. Рожева пляма? Розарій! Білі плями - будинки, брунатні - корови. Одного разу мій дядько спробував їхати по шосе повільно - сорок миль на годину. То його на два дні посадили до в'язниці. Смішно, правда ж? І водночас сумно.

' - Ви надто багато думаєте, - мовив Гай зніяковіло.

- Я рідко коли дивлюсь телевізійні передачі, не ходжу на автомобільні гонки й не буваю в парках розваг. Певне, тому в мене досить часу для всяких безглуздих думок. Ви бачили за містом рекламні щити завдовжки двісті футів? А ви знаєте, що колись вони були завдовжки двадцять футів? Тепер же автомобілі мчать так швидко, що реклами довелося подовжити, а то їх ніхто не зміг би прочитати.

- Ні, я цього не знав! - Монтег коротко засміявся.

- А я знаю ще щось, чого ви, мабуть, не знаєте. Вранці на траві лежить роса.

Він намагався пригадати, чи чув колись про це, і раптом розсердився.

- А коли подивитися туди, - вона кивнула на небо, - то можна побачити маленького чоловічка на місяці.

Але він не знати вже коли дивився на небо.

Далі вони йшли мовчки; вона замріялась, а він, відчуваючи досаду й ніяковість, докірливо поглядав на неї.

Вони підійшли до її будинку - всі вікна в ньому світилися.

- Що тут таке? - Монтегові не часто доводилося бачити стільки світла в житловому приміщенні.

- Нічого, просто мама, тато й дядько сидять разом і розмовляють. Зараз таке рідко зустрінеш, так само, як і пішохода. Не пригадую, чи я казала, що мого дядька арештували ще раз - ішов пішки. Так, ми дуже дивні люди.

- Але про що ви розмовляєте? Дівчина лише засміялась.

- На добраніч! - вона повернула до свого будинку. Тоді, ніби щось пригадавши, зупинилась, підійшла до нього й подивилася, здивовано й допитливо, йому в обличчя.

- Ви щасливий? - запитала.

- Що?! - вигукнув він.

Але дівчини вже не було поряд - вона бігла в місячному світлі. Тихо причинилися вхідні двері її будинку.

- Щасливий? От дурниці!

Монтег перестав сміятися. Він засунув руку в спеціальний отвір у дверях свого будинку, й вони у відповідь на його доторк відчинились.

- Звісно, щасливий. А що вона собі думає? Що я нещасний? - запитував він у порожніх кімнат, його погляд натрапив на вентиляційну решітку в передпокої. І він нараз пригадав, що там сховане. Зараз воно ніби дивилось на нього звідти. Він швидко відвів очі.

Яка дивна зустріч цього дивного вечора! Такого з ним ще не було, хіба що рік тому, коли він зустрівся в парку зі старим і вони розмовляли...

Монтег похитав головою і глянув на голу стіну. Відразу ж на ній проступило обличчя дівчини, яким воно відбилося в пам'яті: прекрасне, навіть більше - приголомшливе. Це тонке обличчя нагадувало циферблат невеличкого годинника, ледь видимий у темній кімнаті, коли, прокинувшись серед ночі, хочеш дізнатись, котра година, і стрілки показують годину, хвилину й секунду, і цей світлий диск каже тобі, що ніч минає, дарма що стає темніше, і незабаром зійде сонце.

- У чому річ? - спитав Монтег у свого другого, підсвідомого "я", цього дивака, який часом верзе щось, не підкоряючись ні волі, ні звичці, ні розуму.

Він знову подивився на стіну. Як вона схожа на дзеркало! Неймовірно - чи ж багатьох ти ще знаєш, хто б міг так відбивати твоє власне світло? Люди більш подібні до... - він якусь хвилю підшукував порівняння і знайшов його у своїй роботі, - ...до смолоскипів, що палають, доки їх загасять. Хіба часто побачиш на обличчях інших людей відбиток свого власного лиця, своїх найглибших, потаємних, трепетних думок?

Яка могутня сила перевтілення була в цій дівчині! Немов нетерпляча глядачка лялькової вистави, вона передчувала найменше тремтіння його вій, кожен порух руки чи пальця. Скільки вони йшли разом? Три хвилини? П'ять? І водночас ніби дуже довго. Яким величезним видавався її відбиток на стіні, яку тінь відкидала її тендітна постать! Він відчував: коли в нього засвербить око, вона кліпне, а ледь напружаться в нього м'язи обличчя, вона позіхне раніше за нього.

І тепер він думав: "А й справді, вона ніби навмисне чекала мене там, на вулиці, о такій пізній порі..."

Монтег прочинив двері спальні й наче опинивсь у мармуровому холодному склепі. Непроглядна темрява, нема й натяку на залитий срібним сяйвом зовнішній світ; вікна щільно завішені, а сама кімната схожа на могилу, куди не проникає жоден звук великого міста. Проте кімната не була порожня.

Він прислухався.

Ледь чутне переривисте комарине гудіння, дзижчання електронної бджоли, що сховалась у своєму теплому й затишному гніздечку. Музика лунала досить виразно, можна було навіть розпізнати мелодію.

Він відчув, як усмішка ковзнула з його вуст, розтанула, спливла й відпала, наче віск фантастичної свічки, яка горіла надто довго і, догорівши, впала і згасла.

Пітьма. Він не був щасливий. Ні, він нещасний. Він сказав це сам собі. Визнав як факт. Він носив своє щастя, мов маску, а дівчина зірвала її і втекла через лужок, і вже не можна постукати до неї в двері, щоб вона повернула йому цю маску.

Не вмикаючи світла, він уявив собі кімнату: дружина на ліжку, не вкрита ковдрою й холодна, наче надгробний пам'ятник; її нерухомі очі втупилися в стелю, ніби прив'язані до неї невидимими сталевими нитками. А у вухах - манюсінькі "черепашки", радіоприймачі-втулки завбільшки як наперсток, і океан електронних звуків - музика й голоси, музика й голоси - виплескується на береги її безсонного мозку. А кімната була таки порожня. Щоночі сюди вривалися хвилі звуків, припливи й відпливи гойдали Мілдред, несли її, з широко розплющеними очима, назустріч ранку. Протягом останніх двох років не було жодної ночі, щоб його дружина не плавала в цьому океані, радо не занурювалась у нього ще й ще.

У кімнаті було холодно, однак Монтег відчув, що задихається. Але він не розсунув штор, не відчинив балконних дверей, бо не хотів, щоб місяць зазирав сюди. І з почуттям людини, яка ось-ось помре від задухи, він помацки дістався до своєї розстеленої, самітної, холодної постелі.

Не встиг він зачепитися ногою за якусь річ на підлозі, однак уже знав, що так буде. Це відчуття скидалеся на те, якого він зазнав, звернувши за ріг і мало не збивши дівчину, його нога, сколихнувши повітря, дістала у відповідь сигнал про перешкоду і щось штовхнулате "щось" із глухим дзенькотом покотилось у пітьму.

Монтег випроставсь і прислухався до дихання жінки, що лежала на ліжку в непроглядній темряві. Дихання було дуже слабке, в ньому ледь вгадувалося життя - навряд чи від нього затремтів би бодай маленький листочок, пушинка чи волосинка.

Йому все ще не хотілося впускати в кімнату зовнішнє світло. Вийнявши запальничку, він намацав саламандру, викарбувану на срібному диску, натис...

Два місячні камені дивились на нього у світлі кволого вогника, який він тримав у руці; два місячні камені на дні прозорого ручая, - над ними, не зачіпаючи їх, текло життя.

- Мілдред!

її обличчя нагадувало засніжений острів: у дощ воно не відчує дощу, а коли хмари кидатимуть на нього рухливі тіні, воно не відчує тих тіней. Безрух, німування... Тільки спів бджіл-втулок, щільно заткнутих у вуха; тільки скляний погляд і слабке, майже нечутне дихання, від якого ледь тремтіли її ніздрі, й повна її байдужість до того, дихатиме вона взагалі чи ні.

Він зачепив ногою маленьку кришталеву пляшечку від снодійного, де ще вранці було тридцять таблеток. Тепер вона, розкоркована й порожня, виблискувала в кволому світлі запальнички на підлозі біля його ліжка.

Раптом небо над будинком заскреготіло. Пролунав оглушливий тріск, наче дві велетенські руки розірвали вздовж пружка десять тисяч миль чорного полотна. Монтега ніби розчахнуло навпіл, мовби йому розітнули й роздерли груди. Над будинком мчали реактивні бомбардувальники - перший, другий, перший, другий, перший, другий. Шість, дев'ять, дванадцять - один за одним, один за одним, стрясаючи повітря оглушливим ревінням. Монтег роззявив рота, і цей вереск увірвався в нього крізь ошкірені зуби. Запальничка погасла. Місячні камені щезли. Рука рвонулася до телефону.

Реактивні бомбардувальники зникли. Його вуста тіпалися, торкаючись трубки.

- "Швидку допомогу"... - шепіт, сповнений жаху.

Йому ввижалося, ніби від ревіння чорних бомбардувальників зірки обернулись на порох, а вранці той пил обсипле землю дивовижним снігом. Ця чудернацька думка не давала йому спокою, поки він стояв, тремтячи, у темряві, і безгучно ворушив губами.

Вони привезли з собою машину. Власне, дві машини. Одна заповзала в шлунок, як чорна кобра на дно лункого колодязя в пошуках гнилої води та гнилого минулого. Вона пила зелену рідину, всмоктувала її, викидаючи геть. Чи спроможна вона випити всю темряву? Чи спроможна викачати всю отруту, яка назбиралася там упродовж багатьох років? Машина пила мовчки, час від часу захлинаючись, ніби щось вишукала. В неї було око. Оператор з байдужим обличчям, надівши оптичний шолом, міг зазирнути в самісіньку душу хворого.

Що бачило око? Він не казав. Він дивився, але не бачив того, що бачило око. Вся ця процедура нагадувала копання канави на подвір'ї. Жінка в ліжку була всього-на-всього твердим прошарком мармуру, до якого вони дісталися. Тож рийте далі, опускайте бур глибше, висмоктуйте порожнечу, якщо тільки її може висмоктати ця тремтлива зміюка!

Оператор стояв і курив. Друга машина теж працювала. Нею керував такий самий байдужий чоловік у червонясто-брунатному комбінезоні. Ця машина викачувала з тіла кров, замінюючи її свіжою кров'ю й плазмою.

- Доводиться очищати двома способами, - кинув оператор, стоячи над нерухомою жінкою. - Нема сенсу очищати шлунок, не очистивши крові. Варто залишити цю погань у крові - й кров застукотить у мозок, як молоток, - бах-бах! - тисячі зо дві ударів, і мозок відмовляє, перестає працювати.

- Замовкніть! - вигукнув Монтег.

- Я лише хотів пояснити, - відказав оператор.

- Ви вже закінчили? - запитав Монтег. Вони дбайливо складали свої машини.

- Так, закінчили. - його гнів не справив на них ніякого враження. Вони стояли й курили сигарети; дим в'юнився, ліз їм у ніс і очі, але жоден ані змигнув, ані скривився. - П'ятдесят доларів.

- Чому ви не кажете, чи вона одужає?

- Звісно, одужає. Вся та погань тепер отут, у ящику, отже, не діятиме на неї. Я ж казав: викачуєш стару кров, уливаєш нову - і все гаразд.

- Але ж ви не лікарі. Чому "Швидка допомога" не прислала лікаря?

- Овва! - Сигарета помандрувала з одного куточка рота в другий. - Ми маємо до десятка таких випадків щоночі. За останні роки вони так почастішали, що довелося створити спеціальну машину. Щоправда, нова в ній лише оптична лінза, решта - давно відоме. Тут лікар не потрібен. Два оператори - і через півгодини нема ніяких проблем. Однак нам треба йти, - він подався до дверей. - Щойно одержали ще один радіовиклик. За десять кварталів звідси ще хтось проковтнув коробочку снодійних таблеток. Якщо знов буде потрібно, дзвоніть. А їй зараз потрібен спокій. Ми ввели її тонізуючий засіб. Прокинеться голодна. Бувайте! І люди з гадючими поглядами, з сигаретами в тонких губах, підхопили машини і шланг, ящик з сумною рідиною та темною густою речовиною, що не мала назви, й вийшли з кімнати. Монтег, важко опустившись на стілець, дивився на жінку. Тепер її очі були заплющені; простягши руку, він відчув долонею її теплий подих.

- Мілдред, - спромігся нарешті проказати.

"Нас надто багато, - подумав він. - Нас мільярди, а це надто багато. Ми не знаємо одне одного. Приходять чужинці й чинять насильство. Чужинці виривають твоє серце. Чужинці висмоктують твою кров. Боже мій, хто були ті люди? Я їх не бачив ніколи в житті!"

Минуло півгодини.

Чужа кров текла тепер у жилах цієї жінки і, здавалось, оновила її. Щоки порожевішали, вуста посвіжішали, стали м'якшими, червонішими; вона вже не стискала їх щільно, як досі. Чиясь кров. Якби ж іще чиясь плоть, мозок та пам'ять! Якби ж можна було віддати саму душу в чистку, щоб її там розібрали, випатрали, відпарили, дезинфікували, знов зібрали, а вранці принесли назад. Якби ж...

Він підвівся, розсунув завіси й широко розчахнув вікна, впустивши в кімнату свіже нічне повітря. Була друга година ночі. Невже лише годину тому він зустрів на вулиці Кларіс Маклелен, увійшов до цієї темної кімнати й зачепив ногою кришталеву пляшечку? Минула тільки година, але все змінилось - розтав колишній світ і виник новий, безбарвний.

Через осяяний місячним світлом лужок, з будинку, де жила Кларіс із батьками й дядьком, долинав сміх. Вони вміли сміятися спокійно і щиро. Крім того, цей сміх був природний, сердечний і невимушений, він долинав з будинку, яскраво освітленого цієї пізньої пори, тоді як інші будинки мовчали, занурившись у пітьму. Монтег чув голоси людей, вони щось говорили, запитували, відповідали, сплітаючи і розплітаючи чарівну тканину розмови.

Монтег вийшов через скляні двері, перетнув лужок, навіть не усвідомлюючи, що робить. Він стояв у тіні перед будинком, де точилася розмова, й думав про те, що от зараз він може постукати в двері й прошепотіти: "Впустіть мене. Я мовчатиму. Я хочу лише послухати вашу розмову". Однак він і далі стояв на холоді, лице його нагадувало крижану маску; він прислухався до чоловічого (певне, дядькового) голосу, який неквапливо вів:

- Зрештою, ми живемо в таку пору, коли люди не мають ніякої цінності. Людина - наче паперова серветка: в неї висякуються, зминають, викидають. Ніхто не має свого обличчя. Як можна вболівати за свою футбольну команду, не знаючи ні розкладу ігор, ані прізвищ гравців? До речі, скажи, приміром, якого кольору в них футболки?

Монтег подався назад, до свого дому. Не зачинивши вікна, підійшов до Мілдред, дбайливо вкутав її ковдрою і ліг у свою постіль. Місячне світло торкнулося його обличчя, глибоких зморщок насупленого чола й відбилося в очах, утворюючи в кожному срібне більмо.

Впала перша краплина дощу. Кларіс. Ще краплина. Мілдред. Ще одна. Дядько. Ще одна. Сьогоднішнє полум'я. Одна. Кларіс. Друга. Мілдред. Третя. Дядько. Четверта. Полум'я. Одна. Кларіс. Друга. Кларіс. Одна, друга, третя, четверта, п'ята. Кларіс. Мілдред, дядько, полум'я, снодійні таблетки, люди - паперові серветки, нема своїх облич, висякайся, зімни, кинь. Одна, друга, третя, одна, друга, третя! Дощ. Гроза. Дядьків сміх. Грім падає з неба. Світ вивергає зливу. Полум'я бухкає вулканом. Усе кружляє, мчить бурхливим потоком, водяним ревучим смерчем назустріч ранку.

- Нічого більше не знаю, - промовив Монтег, поклавши в рот снодійну таблетку. Вона повільно розтала на язику.

Вранці о дев'ятій Мілдред уже не було в ліжку.

Монтег квапливо встав, - серце шалено калатало, - пробіг через передпокій і зупинився на порозі кухні.

Грінки вистрибували із срібного тостера, павуча металева лапа підхоплювала їх і кидала в розтоплене масло.

Мілдред дивилась, як грінки падають до її тарілки. В її вухах щільно сиділи електронні бджоли й без угаву дзижчали. Нараз вона підвела голову, побачила Монтега й кивнула йому.

- Як ти себе почуваєш? - запитав він. За десять років користування радіовтулками "черепашка" Мілдред навчилася читати по губах. Вона знов кивнула, вклала свіжу скибку хліба в тостер. Той клацнув.

Монтег сів.

- Ніяк не втямлю, чого це мені так хочеться їсти, - сказала дружина.

- Ти...

- Я страшенно голодна.

- Учора ввечері... - знову почав він.

- Я погано спала. Жахливо почуваю себе, - мовила вона. - Господи, як хочеться їсти! Ніяк не збагну, чому...

Вона неуважно дивилася на його губи.

- Що було вчора?

- Хіба ти не пам'ятаєш?

- А що? Була пиятика, чи що? Я ніби з похмілля. Боже, яка я голодна! А хто в нас був?

- Кілька чоловік, - відповів він.

- Так я й думала. - Мілдред прожувала грінку. - Болить шлунок, а їсти хочеться страшенно. Сподіваюсь, я вчора не наробила дурниць?

- Ні, - тихо відповів Монтег.

Тостер простяг йому павучою лапою просякнуту маслом грінку. Він вдячно взяв її.

- У тебе теж поганенький вигляд, - зауважила дружина.

У другій половині дня йшов дощ, весь світ ніби затягло тьмяно-сірою запоною. Монтег стояв у передпокої, пришпилюючи до куртки значок, на якому палала жовтогаряча саламандра, а потім довго й замислено дивився на вентиляційну решітку. Його дружина, одірвавшись од п'єси, яку читала в телевізорній кімнаті, зиркнула на нього.

- Чи ти ба! - мовила вона. - Чоловік думає!

- Так, - відказав Монтег. - Я хотів поговорити з тобою. - Він помовчав. - Учора ти випила всі таблетки з цієї пляшечки.

- Не може бути, - здивовано відповіла вона.

- Пляшечка порожня.

- Та не могла я цього зробити! Навіщо? - повторила дружина.

- Може, ти проковтнула дві, а потім забула і взяла ще дві, знов забула й прийняла ще дві, а вже тоді, одурманена, ковтала одну за одною, аж поки проковтнула тридцять чи сорок - усі, скільки їх було в пляшечці.

- Дурниці! Навіщо це мені робити?

- Не знаю. Вона помітно чекала, поки він піде.

- Не зробила б я цього, - повторила. - Ніколи б не зробила.

- Нехай буде по-твоєму, - відповів Монтег.

- Хай буде. - Вона знов узялася читати сценарій.

- Що сьогодні по телебаченню? - стомлено спитав він.

Цього разу Мілдред навіть не підвела голови.

- П'єса з розгортанням на всі чотири стінні екрани. Починається через десять хвилин. Сьогодні вранці я одержала поштою свою роль. Я дещо їм запропонувала, це повинно мати успіх у глядача. П'єсу писали, опускаючи одну роль. Зовсім нова ідея! Цю роль господарки дому виконую я. Коли треба подати репліку, якої немає в п'єсі, всі дивляться на мене з трьох стін, і я промовляю цю репліку. Ось, наприклад, чоловік каже: "Що ти про це думаєш, Гелен?" - і дивиться на мене, а я нібито сиджу отут, у центрі сцени, бачиш? І відповідаю... Стривай, що ж я відповідаю? - Вона почала водити пальцем по рядках п'єси. - Ага, я відповідаю: "По-моєму, це чудово!" І п'єса йде далі, поки він скаже: "Ти згодна з цим, Гелен?" Тоді знов я кажу: "Авжеж, згодна!" Хіба не цікаво, Гаю?

# data[].attributes.attachment_link.title
"451 градус за Фаренгейтом" Читати Повністю. Рей Бредбері

# data[].attributes.attachment_link.description
"451 градус за Фаренгейтом" читати повністю онлайн роман антиутопію Рея Бредбері. Читати твір українською мовою "451° за Фаренгейтом"

# data[].attributes.headline
"451 градус за Фаренгейтом" аудіокнига скорочено. Рей Бредбері.

# data[].attributes.subject
"451 градус за Фаренгейтом" аудіокнига скорочено. Рей Бредбері.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"451 градус за Фаренгейтом" аудіокнига скорочено. Рей Бредбері.

# data[].attributes.headline
📚  Рей БРЕДБЕРІ  📌  451° за ФАРЕНГЕЙТОМ 💖 Аудіокнига.

# data[].attributes.subject
📚  Рей БРЕДБЕРІ  📌  451° за ФАРЕНГЕЙТОМ 💖 Аудіокнига.

# data[].attributes.attachment_link.title
📚  Рей БРЕДБЕРІ  📌  451° за ФАРЕНГЕЙТОМ 💖 Аудіокнига.

# data[].attributes.headline
Рей Бредбері "451 градус за Фарингейтом" 

# data[].attributes.subject
Рей Бредбері "451 градус за Фарингейтом" 

# data[].attributes.body
Аналіз роману. Коротка характеристика образів.

# data[].attributes.headline
Характеристика героїв

# data[].attributes.subject
Характеристика героїв

# data[].attributes.body
Залиши свій коментар.

Хто з героїв найбільше тобі близький? Хто подобається? Кому хочеш дати пораду?

# data[].attributes.attachment_link.title
“451 градус за Фаренгейтом” характеристика героїв - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
“451 градус за Фаренгейтом” характеристика героїв роману Рея Бредбері - Гая Монтега, Мілдред, Кларисси та інших допоможе розкрити їх образи.

# data[].attributes.headline
Філософські проблеми новелістичної повісті

# data[].attributes.subject
Філософські проблеми новелістичної повісті

# data[].attributes.body
-Як ви думаєте, чому митець обрав саме такий псевдонім?

-Які риси характеру головного героя твору і самого

автора кожен із нас може взяти для себе

(назвати одне слово)

# data[].attributes.attachment_link.title
08.04.Тев'є молочар Філософські проблеми

# data[].attributes.headline
"Тев'є - молочар". Характеристика образу.

# data[].attributes.subject
"Тев'є - молочар". Характеристика образу.

# data[].attributes.attachment_link.title
09.04. Тев'є молочар. Образи повісті

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.subject
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор - Шолом Алейхем

Рік написання -1894-1914

Жанр -новелістична повість

Напрям - реалізм

"Тев'є-молочар" - твір про життя єврейського народу в першому десятилітті ХХ ст.

Філософські проблеми, які письменник вирішує у творі не являються вселенськими. Але вони розкривають цілий світ мудрості через звичайні побутові теми: - мир і злагода у великій сім'ї; як вдало видати заміж дочок; як побільше заробити грошей, від яких залежить існування родини.
"Тев'є-молочник" головні герої:
"Тев'є-молочар" сюжет

Життя не щадить Тев'є та його дочок. Помирає дружина Тев'є Голда. А в довершення усіх злиднів євреїв виселяють за царським указом з їх рідного села, за "межі осідлості".

Тев'є має сім гарних, працьовитих, розумних дочок. По-різному склалися їхні долі. Старша Цейтл, не бажаючи пов'язати свою долю зі старим заможним м'ясником Лейзером-Вольфом, одружується з бідним кравцем Мотлом, який згодом помирає від сухот. Інша дочка Тев'є - Годл закохується в революціонера Перчика і вирушає разом з ним на заслання у Сибір. Хава, порушивши заповіти батьків, виходить заміж за неєврея, писаря Федька, та приймає християнство. За традиційними юдейськими уявленнями, така дочка вважалася померлою і за нею мали справляти траур. Але на самоті Тев'є спадає думка: "А що таке єврей і не єврей? І навіщо Бог створив євреїв і неєвреїв? А якщо вже створив і тих, і інших, то чому вони мають бути отакі роз'єднані, чому повинні ненавидіти один одного?.." Дочка Шпринця, закохавшись у багатого, але нікчемного і самозакоханого Арончика, втопилася, вражена його віроломством. Трагічно складається і доля сумирної Бейлки, яка виходить заміж за нелюбого багатія, аби забезпечити батькові старість.

Проблематика твору "Тев'є-молочар"

Філософські проблеми

Життя і смерті, віри, сенс буття, щастя, багатство й бідність, національність

Вірить у Бога й покладається на нього у всіх своїх справах; хоча інколи дорікає йому за ті випробування, які він йому посилає; ставить йому "незручні запитання"

Морально-етичні проблеми

Уявлення про хороше й погане, правильне й неправильне, добро і зло

Ставлення до далеких родичів і до всіх євреїв як до близьких, до рідних; вияв гостинності; прощення провин та ін.

Психологічні проблеми

Ставлення до інших, до різних подій і неприємностей, до дотримання іншими норм поведінки

Тев'є за свої послуги просить мало й щиро радіє з того, що його високо цінують; думає, як не шокувати дружину відмовою від пропозиції м'ясника; з розумінням ставиться до вибору дочок

Повість Шолом-Алейхема "Тев'є-молочар" сповнена оптимізму та доброти, хоч і зображує важке життя Тев'є і його родини. У монологах головного героя є місце і дотепним жартам, і кумедним містечковим історіям. Молочар розмірковує над невеселими проблемами, з якими йому випало зіткнутись, однак не скаржиться на долю. На власному прикладі він показує, що треба з гумором ставитися до складнощів, уміти бути вдячним за ті щасливі моменти, які є в житті кожної людини, а якщо вже не вистачає сліз - сміятися.

Образна система твору "Тев'є-молочар"

"Тев'є-молочар" аудіокнига скорочено

# data[].attributes.attachment_link.title
"Тев'є-молочар" аналіз твору - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Автор - Шолом Алейхем Рік написання -1894-1914 Жанр -новелістична повість Напрям - реалізм "Тев'є-молочар" - твір про життя єврейського народу в першому десятилітті ХХ ст. Філософські проблеми, які письменник вирішує у творі не являються вселенськими.

# data[].attributes.headline
Шолом-Алейхем — Тев’є-молочар (характеристика та аналіз героїв твору)

# data[].attributes.subject
Шолом-Алейхем — Тев’є-молочар (характеристика та аналіз героїв твору)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шолом-Алейхем — Тев’є-молочар (характеристика та аналіз героїв твору)

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз ”Тев’є-молочар (характеристика та аналіз героїв твору)” (автор: Шолом-Алейхем). Жанр, тема, ідея, сюжет, проблематика, стильові особливості, композиція, характеристика героїв

# data[].attributes.headline
Тев’є-молочар — Шолом-Алейхем, повний текст твору

# data[].attributes.subject
Тев’є-молочар — Шолом-Алейхем, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Тев’є-молочар — Шолом-Алейхем, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Тев’є-молочар” (автор: Шолом-Алейхем) онлайн в перекладі українською мовою; Читати книгу в Бібліотеці зарубіжної літератури

# data[].attributes.headline
Шолом Алейхем «Мир вам!»

# data[].attributes.subject
Шолом Алейхем «Мир вам!»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок Шолом Алейхем «Мир вам!»

# data[].attributes.headline
Ерік Сіґал "Історія одного кохання"

# data[].attributes.subject
Ерік Сіґал "Історія одного кохання"

# data[].attributes.attachment_link.title
Ерік Сігал -    автор повісті  «Історія кохання»

# data[].attributes.headline
Ерік Сіґал Біографія

# data[].attributes.subject
Ерік Сіґал Біографія

# data[].attributes.body
Напиши свій відгук.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ерік Сігел. Біографія. #ТвояКнижка

# data[].attributes.headline
Ерік Вольф Сігал біографія. Ерік Сігал цікаві факти про життя і творчість. Автор "Історія кохання»

# data[].attributes.subject
Ерік Вольф Сігал біографія. Ерік Сігал цікаві факти про життя і творчість. Автор "Історія кохання»

# data[].attributes.body
Ерік Сігел. Біографія. #ТвояКнижка https://youtu.be/47U-kEWV6eo?si=R-8EwOV-WY_GgE5M

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Розумний котусь - онлайн школа

# data[].attributes.attachment_link.title
📚Ерік  Вольф Сігал біографія. Ерік Сігал цікаві факти про життя і творчість. Автор "Історія кохання»

# data[].attributes.headline
Буктрейлер "Історія одного кохання" — Ерік Сігел

# data[].attributes.subject
Буктрейлер "Історія одного кохання" — Ерік Сігел

# data[].attributes.body
Напиши твої передбачення фіналу...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анастасія Токарчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер "Історія одного кохання" — Ерік Сігел

# data[].attributes.headline
"Історія одного кохання" аудіокнига скорочено. Ерік Сігал

# data[].attributes.subject
"Історія одного кохання" аудіокнига скорочено. Ерік Сігал

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Історія одного кохання" аудіокнига скорочено. Ерік Сігал

# data[].attributes.headline
Ерік Сігел Історія одного кохання Аудіокнига українською

# data[].attributes.subject
Ерік Сігел Історія одного кохання Аудіокнига українською

# data[].attributes.body
Слухаємо із задоволенням!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Моя аудіобібліотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Ерік Сігел Історія одного кохання Аудіокнига українською

# data[].attributes.headline
Буктрейлер ''Маргаритко, моя квітко'' К. Нестлінгер

# data[].attributes.subject
Буктрейлер ''Маргаритко, моя квітко'' К. Нестлінгер

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Руслана Синєгуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер ''Маргаритко, моя квітко'' К. Нестлінгер

# data[].attributes.headline
Читаємо разом.

# data[].attributes.subject
Читаємо разом.

# data[].attributes.attachment_link.title
Крістіне Нестлінгер — Маргаритко, моя квітко (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено ”Маргаритко, моя квітко (скорочено)” (автор: Нестлінгер Крістіне). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору в Бібліотеці УкрЛіб. Cторінка 5

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Кириченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес-урок за темою "Маргаритко, моя квітко"

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія одного кохання. Постер

# data[].attributes.headline
Кохання , що сильніше за смерть. Шекспір   Сігал

# data[].attributes.subject
Кохання , що сильніше за смерть. Шекспір   Сігал

# data[].attributes.body
https://youtu.be/8xg3vE8Ie_E?si=BVQiwGO7axvfCWwZ

# data[].attributes.attachment_link.title
Кохання , що сильніше за смерть. Шекспір   Сігал

# data[].attributes.attachment_link.title
Там, Де Нас Нема

# data[].attributes.attachment_link.metadata.title
Там, Де Нас Нема

# data[].attributes.headline
Літературна карта світу

# data[].attributes.subject
Літературна карта світу

# data[].attributes.body
Цікаве завдання

Доєднуйся до класу та виконуй!

https://shorturl.at/d5DB7

https://shorturl.at/H2rLX

# data[].attributes.attachment_link.title
Кластер до характеристикт Дженіфер

# data[].attributes.headline
Створіть свою ілюстрац

# data[].attributes.body
Створіть свою ілюстрацію( за точним описом події) за допомогою ШІ

# data[].attributes.headline
Експрес урок Історія кохання Еріка Сігала

# data[].attributes.subject
Експрес урок Історія кохання Еріка Сігала

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок Історія кохання Еріка Сігала