# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Інформаційна грамотність - можливість отримати доступ до інформації, оцінювати її та мати можливість фільтрувати та використовувати її з різних джерел. Термін тотожний поняттю "інформаційна дидактика".

Інформаційна грамотність зумовлює інформаційну культуру індивіда.

Крім того, інформаційна грамотність повинна допомогти навчити, як навчитися. Дидактика інформації - це не просто правильне використання, наприклад, комп'ютерів для отримання інформації. Також необхідно критично ставитися до інформації, що знаходиться на комп'ютері, і, якщо необхідно, виявляти та відфільтрувати недостатню або невірну інформацію. Треба знати про характер самої інформації, її технічну інфраструктуру та її соціальний, культурний та навіть філософський контекст і вплив. Для того, щоб зробити людин у інформаційно грамотною, потрібно спрямувати її принаймні у правильному напрямку. Це має початись у школі. Коли ви, нарешті, стаєте інформаційно грамотними, якість життя автоматично покращується. Наприклад, у вас менше проблем з пошуком хорошого університету, оскільки ви знаєте, що шукати в великій інформаційній мережі. Ще один приклад цієї покращеної якості життя полягає в тому, що у вас менше проблем із залученням інвестицій, ніж той, хто не знає, яка інформація є більш чи менш достовірною, більш чи менш корисною, тобто треба вміти "фільтрувати" інформацію.

Інформаційна дидактика досліджує обробляння та передачу інформації. Інформація в інформаційному суспільстві є в усьому світі. Для того, щоб вигідно управляти потоком інформації, людина потребує базових знань та методів обробки кожної чарунки, частини інформації. Вперше термін "інформаційна грамотність" (ІГ) вжив Пол Зурковскі (Zurkowski) у 2014 р. в доповіді "The Information Services Environment: Relationship and Priorities" для Національної комісії США з бібліотек та інформатики, де описав основні навички, які були потрібні працівникам сфери послуг, котра тоді в США активно розвивалася. Література з даної проблематики з'являлася переважно англійською мовою, тож не дивно, що англомовний термін поширився по всьому світу. П.Зурковскі ввів це поняття, будучи президентом Асоціації інформаційної промисловості США. Ідею своєї пропозиції він позначив так: "Мета: забезпечення інформаційної грамотності". Далі в тексті було: "Ми відчуваємо надлишок інформації щоразу, коли наявна інформація перевищує нашу здатність оцінити її" [цит. за: А.Букхорст, с. 20]. Автор терміну вважав це універсальним явищем і пояснював його наступними трьома факторами: 1) пошуки інформації різняться за часом і за метою, 2) у наявності різноманіття джерел і способів доступу, в силу чого підходи до вирішення цього питання постійно і швидко змінюються; 3) інформація, з якою ми працюємо, відображає набагато більший обсяг людського досвіду. Відтоді термін не раз потрапляв у поле зору дослідників і досить швидко не тільки поширився по всьому світу, а й наповнювався різним трактуванням. Наприклад, декан факультету інформаційного менеджменту Університету Хаджеттепе (Анкара, Туреччина) Серап Курбаноглу зазначала, що чимало проблем з трактуванням поняття " інформаційна грамотність" виникало у зв'язку з використанням слова "грамотність", оскільки спочатку під "грамотністю" розумілася базова здатність читати і писати У цьому зв'язку термін виявився досить неясним і неоднозначним.

Сьогодні слово "грамотність" широко використовується для позначення наявності навичок і базових знань у певній предметній області (в збірних поняттях - комп'ютерна грамотність, грамотність в питаннях здоров'я, громадянська грамотність). Коли терміни "грамотність" і "комп'ютер" об'єднуються для утворення нового поняття ("комп'ютерна грамотність"), зміст очевидний. Однак у поєднанні зі словом "інформація" термін "грамотність" для різних людей набував зовсім іншого змісту. Тому розуміння поняття "інформаційна грамотність" для багатьох і сьогодні, як і раніше, залишається проблемою. Розбіжності з цього приводу стимулювали пошук інших варіантів. У 1997 році було навіть складено список термінів, які пропонувалося використовувати як альтернативу, проте більшість із них зберігали небезпеку неправильного тлумачення.

Експерт Європейської мережі шкільних бібліотек та інформаційної грамотності, професор Університету Амстердама Альберт Букхорст у своїй аналітичній статті "Медіа- та інформаційна грамотність та її "подруги" зазначає, що ще 1995 року дослідники встановили існування дев'ятнадцяти термінів, пов'язаних з інформаційною грамотністю: * грамотність дорослого населення; * підвищена грамотність; * базова грамотність; * подвійна грамотність; * общинна грамотність; * комп'ютерна грамотність; * критична грамотність; * культурна грамотність; * первинна грамотність; * сімейна грамотність; * функціональна грамотність; * інформативна грамотність; * маргінальна грамотність; * медіаграмотність; * мінімальна грамотність; * обмежена грамотність; * необхідна грамотність; * візуальна грамотність; * грамотність на робочому місці.

У наукових джерелах можна знайти також чимало інших видів грамотності, наприклад: * громадянська грамотність; * новинна грамотність; * інформаційна побіжність; * грамотність в питаннях інформації про здоров'я; * трансграмотність; * грамотність у сфері авторського права; * навички століття; * інформаційна побіжність XXI століття; * грамотність в області доповненої реальності; * грамотність в галузі мобільного інформації. Проте, термін "інформаційна грамотність" прижився, і в даний час він отримав широке визнання і поширення. Довгий час його активно використовували насамперед у бібліотечно-інформаційній сфері, проте поступово поняття виходило все далі за її межі. Термін отримав подальший розвиток у більш пізніх документах, схвалених на міжнародних форумах. Зокрема, Празька декларація 2003 року, що отримала назву "До інформаційно грамотного суспільства", пов'язувала інформаційну грамотність з інформаційним суспільством, Александрійська декларація "Маяки інформаційного суспільства" (2005) позначила взаємозв'язок інформаційної грамотності з навчанням упродовж усього життя.

Дослідники даної сфери вважають, що підвищення грамотності власне в області наукової інформації та розширення доступу до наукових досліджень - можуть підвищити інфо-грамотність в цілому.

Секція інформаційної грамотності Міжнародної федерації бібліотечних асоціацій та установ (ІФЛА) у 2006 році обговорювала можливість заміни терміну "інформаційна грамотність" іншими, лінгвістично більш прийнятними для інших великих мов. Проте у результаті було вирішено залишити термін з урахуванням того, що він вже отримав міжнародне визнання. Однак кожній країні було рекомендовано вибрати найбільш відповідний термін для своєї мови. Сьогодні в Україні цей відповідник - "інформаційна грамотність".

Paris Declaration on Media and Information Literacy. [Электронний ресурс] (режим доступу: http://www.unesco.org/new/fileadmin/MULTIMEDIA/HQ/CI/CI/pdf/news/paris_mil_declaration.pdf [Архівовано 14 травня 2017 у Wayback Machine.]; Paris Declaration on Media and Information Literacy in the Digital Era https://web.archive.org/web/20180308041355/http://www.nordicom.gu.se/en/clearinghouse/paris-declaration-media-and-information-literacy-digital-era-0, дата звернення 19.11.2014

Ганна Онкович, Елена Калицева. Европейская конференция по информационной грамотности (ECIL), 20 - 23 октября 2014 г. (Дубровник, Хорватия) // http://www.mediagram.ru/news/text_552.html[недоступне посилання з червня 2019] ;

Букхорст А. Медиа- и информационная грамотность и ее "подруги"// Медиа- и информационная грамотность в обществах знания / Сост. Кузьмин Е.И., Паршакова А.В. - М.: МЦБС, 2013. - 384 с. - С. 35 - 44.

Курбаноглу С. Анализ концепции информационной грамотности // Медиа- и информационная грамотность в обществах знания / Сост. Кузьмин Е.И., Паршакова А.В. - М.: МЦБС, 2013. - 384 с. - С. 87 - 97.

Matthias Ballod: Informationsökonomie - Informationsdidaktik. Strategien zur gesellschaftlichen, organisationalen und individuellen Informationsbewältigung und Wissensvermittlung. W. Bertelsmann, Bielefeld 2007.

Michaela Goll: Arbeiten im Netz: Kommunikationsstrukturen, Arbeitsabläufe, Wissensmanagement. Westdeutscher Verlag, 2002.

Manfred della Schiava, William H. Rees: Was Wissensmanagement bringt, Informationsflut bewältigen, Mind Maps für die Praxis, Neue Technologie gezielt eingesetzt, Fallbeispiele aus Silicon Villey. Signum Verlag Ges. m. b. H. & Co. KG, 1999.

Lyre, H.: Informationstheorie. Eine philosophisch-naturwissenschaftliche Einführung. Fink, München 2002, S. 9 f.

Attneave, F.: Application of Information Theory to Psychology. Henry Holt and Company, New York 1969, S. 13 f.

Klucevsek, K. M. (2017). The Intersection of Information and Science Literacy. Communications in Information Literacy [Архівовано 7 вересня 2021 у Wayback Machine.], 11 (2), 354-365

# data[].attributes.attachment_link.title
Інформаційна грамотність - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Інформаційна грамотність - можливість отримати доступ до інформації, оцінювати її та мати можливість фільтрувати та використовувати її з різних джерел. Термін тотожний поняттю "інформаційна дидактика". Інформаційна грамотність зумовлює інформаційну культуру індивіда. Крім того, інформаційна грамотність повинна допомогти навчити, як навчитися. Дидактика інформації - це не просто правильне використання, наприклад, комп'ютерів для отримання інформації.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
HTTP-cookie або " Ку́кі" ( англ. cookie, множина англ. cookies -, печиво) - у комп'ютерній термінології поняття, яке використовується для опису інформації у вигляді текстових або бінарних даних, отриманих від вебсайту на вебсервері, яка зберігається у клієнта, тобто браузера, а потім відправляється на той самий сайт, якщо його буде повторно відвідано.

Таким чином, вебсервер помічає браузер користувача при відвідуванні. Кукі створюються за ініціативою скриптового сценарію на стороні веббраузера. При наступному візиті сервер буде знати, що користувач вже тут був. За допомогою кукі-технології можна вивчити вподобання відвідувача. Кукі є одним із найточніших засобів визначення унікального користувача.

Файл "cookies" (невеликий файл з налаштуваннями профілів) полегшує користування вебсайтом, записуючи дані, необхідні для входу в систему та збору статистики. Користуватися сайтом можна також без файлів "cookies". Кукі зазвичай зберігають ваші вподобання на сайті, такі як ваша мова, місце перебування тощо. Більшість інтернет-користувачів автоматично приймають файли "cookies". Їх можна вимкнути в будь-який момент або налаштувати пошукову систему так, щоб вона повідомляла про всі випадки, пов'язані з відправкою файлів цього типу.

Застосовується для збереження даних, специфічних для даного користувача, і використовуваних вебсервером для різних цілей, серед яких:

у системах з віддаленим доступом - пароль, що породжується сервером при першому підключенні і посилається користувачеві; при подальших підключеннях користувач не повинен надавати серверу цей пароль

Концепція була розроблена компанією Netscape Communications.

Існують такі види кукі-файлів: "сеансові" і "постійні". Сеансові кукі є тимчасовими і зберігаються тільки до моменту вимкнення браузера. Постійні кукі залишаються на жорсткому диску комп'ютера або на електронному носії до тих пір, поки їх не видалити або не закінчиться термін їх дії.

Первинні та сторонні кукі

Будь-які первинні чи сторонні кукі відносяться до вебсайту чи домену, що містить кукі.

Первинні кукі в звичайному розумінні є такими, що встановлюються вебсайтом під час їх відвідання користувачем вебсайти що відображаються у вікні URL.

Сторонні кукі - це кукі, що налаштовані доменами, відмінними від тих, що відвідав користувач. Якщо користувач відвідує вебсайт і окрема компанія налаштовує кукі через цей вебсайт, це і буде сторонніми куками.

Сервер може встановити кукі у відповідь на запит браузера. Для цього служить заголовок відповіді ( response header) Set-cookie.

Кукі також може бути встановлений і самим браузером через Javascript, який підтримується більшістю сучасних браузерів.

Браузер повинен зберігати кукі на період, визначений для її часу життя і посилати кукі на сервер в заголовку запиту ( request header) Cookie.

У запиті посилаються тільки ті кукі, які відповідають домену, шляху і протоколу, для яких кукі була встановлена.

Вищевикладений механізм застосовний і для будь-якого іншого, відмінного від браузера, клієнтського застосування, що обмінюється інформацією з вебсервером по протоколу HTTP/ HTTPS.

set-cookie      =       "Set-cookie:" cookies
cookies         =       1#cookie
cookie          =       NAME "=" VALUE *("; " cookie-av)
NAME            =       attr
VALUE           =       value
cookie-av       =       "Comment" "=" value
                   |       "Expires" "=" value
                   |       "Domain" "=" value
                   |       "Max-age" "=" value
                   |       "Path" "=" value
                   |       "Secure"
                   |       "Version" "=" 1*digit

Неофіційно заголовок відповіді Set-cookie починається з "Set-cookie: "(без лапок). Кожен cookie починається з пари Name=value; за нею можуть іти ще пари Name=value, розділені парою символів "крапка з комою, пропуск" - ";"(без лапок). Синтаксис пари Name=value показаний раніше. Специфікація атрибутів і їхньої семантики йде далі. Пара Name=value повинна йти першою в кожному cookie. Інші пари ім'я-значення можуть іти далі в довільному порядку. Якщо ім'я змінної зустрічається в cookie неодноразово, поведінка не визначена.

name=value

Обов'язково. Ім'ям пакету інформації є NAME, значенням - VALUE. імена, що починаються з символу "$"(без лапок), зарезервовані і не можуть використовуватися в додатках.

VALUE є "непрозорим" користувачеві і може бути чим завгодно, що сервер хоче послати, можливо у визначеному сервером придатним для друку ASCII - кодуванню. "Непрозорість" означає, що зміст цікавий і доцільний лише серверу що послав cookie. Зміст може, фактично, бути легким для читання будь-кому, хто досліджує cookie.

comment=comment

Опційно. Оскільки cookie може містити приватну інформацію про користувача, атрибут Comment дозволяє серверу документувати намічене використання cookie. Користувач може проглянути інформацію, щоб вирішити, чи почати(продовжити) сесію з цим cookie.

expires=date Опційно. Атрибут Expires указує час зберігання cookie. Замість date повинна стояти дата у форматі "expires=sun, Dd-mon-yyyy Hh: mm: ss GMT", після якої закінчується час зберігання cookie. Якщо цей атрибут не вказаний, то cookie зберігається протягом одного сеансу, до закриття браузера.

domain=domain

Опційно. Атрибут Domain визначає домен, для якого cookie є дійсним. Явно вказаний домен повинен завжди починатися з крапки.

max-age=delta-seconds

Опційно. Атрибут Max-age визначає час життя cookie в секундах. Значення delta-seconds - десяткове не - негативне ціле число. Після закінчення delta-seconds клієнт повинен відмовитися від кукі. Значення нуля означає, що від cookie потрібно відмовитися негайно.

path=path

Опційно. Атрибут Path визначає підмножина URL, до яких застосовується cookie.

secure

Опційно. Маркер Secure (значення не привласнюється) наказує використовувати тільки (невказаний) безпечний метод з'єднання з сервером кожного разу, коли необхідно послати назад цей cookie.

Програма (можливо під контролем користувача) може визначити, який рівень безпеки відповідає для "secure" cookie. Атрибут Secure потрібно розуміти як радий з безпеки від сервера, вказуючи, що в інтересі сесії захистити зміст cookie.

version=version

Обов'язково. Атрибут Version, десяткове ціле, ідентифікує, якій версії специфікації відповідає cookie. Для даної специфікації застосовується Version=1.

Приклад заголовка відповіді Set-cookie: Set-cookie: sessionid=678893467800; path=/; domain=.mydomain.com
Set-cookie: lang=ru

  cookie          =       "Cookie:" cookie-version
                          1*((";" | ",") cookie-value)
  cookie-value    =       NAME "=" VALUE [";" path] [";" domain]
  cookie-version  =       "$version" "=" value
  NAME            =       attr
  VALUE           =       value
  path            =       "$path" "=" value
  domain          =       "$domain" "=" value

Приклад заголовка запиту Cookie: Cookie: sessionid=678893467800; lang=it

Під час нормальної експлуатації сервер і браузер користувача постійно обмінюються кукі. Оскільки кукі можуть містити конфіденційну інформацію (ім'я користувача, умови доступу тощо), їх вміст не має бути доступним іншим. Крадіжка кукі - це акт несанкціонованого перехоплення кукі сторонніми.

В українській мові доволі поширеним є використання іменника "реп'яшки" на позначення файлів cookies. На сайті "Словотвір" цей відповідник входить до переліку найкращих українських перекладів іншомовних слів. Також є свідчення, що україномовна оболонка соціальної мережі Фейсбук в минулому використовувала слово "реп'яшки" на позначення файлів cookies.

# data[].attributes.attachment_link.title
Куки - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
HTTP-cookie або " Ку́кі" ( англ. cookie, множина англ. cookies -, печиво) - у комп'ютерній термінології поняття, яке використовується для опису інформації у вигляді текстових або бінарних даних, отриманих від вебсайту на вебсервері, яка зберігається у клієнта, тобто браузера, а потім відправляється на той самий сайт, якщо його буде повторно відвідано.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
IP-адреса, адреса Ай-Пі (від англ. Internet Protocol address) - це ідентифікатор (унікальний числовий номер) мережевого рівня, що використовується для адресації комп'ютерів чи пристроїв у мережах, які побудовані з використанням стеку протоколів TCP/IP (н-д Інтернет). У мережі Інтернет потрібна глобальна унікальність адрес, у разі роботи в локальній мережі - у межах мережі.

У версії протоколу IPv4 IP-адреса має довжину 4 байти, а у версії IPv6 - 16 байтів.

Прикладом IP-адреси може бути адреса 127.0.0.1 (локальна IP-адреса, змінити її неможливо, і вона на кожній ОС лише одна - localhost).

Процес перетворення доменного імені на адресу IP виконується DNS-сервером.

IP-адресу називають статичною ( постійною, незмінною), якщо вона задається користувачем у налаштуваннях пристрою, або якщо надається автоматично при підключенні пристрою до мережі та не може бути присвоєна іншому пристрою.

IP-адресу називають динамічною ( непостійною, змінною), якщо вона надається автоматично при підключенні пристрою до мережі і використовується протягом обмеженого проміжку часу, зазначеного в службі, яка надала IP-адресу ( DHCP).

Динамічні адреси IP також бувають віртуальними. Обслуговування уявної адреси IP проводиться за технологією NAT: користувачам надається можливість безперешкодно отримувати інформацію з мережі Інтернет, при цьому втрачається усіляка можливість іншого доступу до комп'ютера з мережі, так наприклад, комп'ютер з такою адресою IP не може використовуватися як вебсервер. Статичні адреси ІР називають також реальними, прямими, зовнішніми, громадськими або публічними, "білими".

Класифікація адрес служила своїм цілям на початкових стадіях розвитку Інтернету, але їй бракувало масштабованості в умовах швидкого розширення мережі в 90-х роках. Система класів адресного простору була замінена безкласовою маршрутизацією (CIDR) в 1993 році. CIDR базується на маскуванні підмережі змінних розмірів, що дозволяє розподіляти адреси та проводити маршрутизацію на основі префіксів довільної довжини.

Залежно від розмірів мережі кількість адрес може бути більшою або меншою. Для різних потреб існує кілька класів мереж, від яких залежить максимальна кількість адрес для хостів.

включає мережі з 1.0.0.0 до 126.255.255.255. Номер мережі знаходиться у першому октеті. Це забезпечує 24-ох розрядну частину для позначення хостів. Дозволяє використання приблизно 16 мільйонів хостів у мережі.

вміщає мережі з 128.0.0.0 до 191.255.255.255; номер мережі знаходиться у перших двох октетах. Нараховує 16320 мереж з 65024 хостами у кожній.

діапазон мереж від 192.0.0.0 до 223.255.255.255; номер мережі - три перших октети. Нараховує близько 2 мільйонів мереж з 254 хостами у кожній.

адреси, які налічують діапазон з 224.0.0.0 до 254.0.0.0[джерело? ] є або дослідними, або збережені для використання у майбутньому і не описують будь-якої мережі.

IPv4 ( англ. Internet Protocol version 4) - четверта версія IP протоколу, перша версія широкого вжитку. IPv4, описаний в RFC 791 (вересень 1981 року), замінив RFC 760 (січень 1980 року). IPv4 використовує 32-бітові адреси, що обмежують адресний простір 4294967296 можливими унікальними адресами. Зручною формою запису адреси IP (IPv4) є запис у вигляді чотирьох десяткових чисел значенням від 0 до 255, розділених крапками, наприклад, 192.168.0.1.

IPv6 ( англ. Internet Protocol version 6) - нова версія протоколу IP, покликана вирішити проблеми, з якими зіткнулася попередня версія (IPv4) при її використанні в Інтернеті, за рахунок використання довжини адреси 128 біт замість 32. Адреси розділяються двокрапками (н-д fe80:0:0:0:200:f8ff:fe21:67cf). Велика кількість нульових груп може бути пропущена за допомогою подвійної двокрапки ( fe80::200:f8ff:fe21:67cf). Такий пропуск має бути єдиним в адресі.

Адреса IP складається з двох частин: номера мережі та номера вузла. У разі ізольованої мережі її адреса може бути обрана адміністратором з навмисно зарезервованих для таких мереж блоків адрес ( 10.0.0.0/8, 172.16.0.0/12 або 192.168.0.0/16). Якщо ж мережа повинна працювати як складова частина Інтернету, то адреса мережі видається провайдером або регіональним інтернет-реєстратором (Regional Internet Registry, RIR). Згідно з даними на сайті IANA існує п'ять RIR: ARIN, який обслуговує Північну Америку; APNIC, який обслуговує країни Південно-Східної Азії; AfriNIC, який обслуговує країни Африки; LACNIC, обслуговує країни Південної Америки й басейну Карибського моря; та RIPE NCC, який обслуговує Європу, Центральну Азію, Близький Схід. Регіональні реєстратори отримують номери автономних систем та великі блоки адрес у IANA, а потім видають номери автономних систем та блоки адрес меншого розміру локальним інтернет-реєстраторам (Local Internet Registries, LIR), зазвичай є великими провайдерами.

Номер вузла в протоколі IP призначається незалежно від локальної адреси вузла. Маршрутизатор входить відразу до кількох мереж. Тому кожен порт маршрутизатора має власну адресу ІР. Кінцевий вузол також може входити до кількох мереж IP. У цьому випадку комп'ютер повинен мати кілька адрес IP, за числом мережних зв'язків. Таким чином, адреса IP характеризує не окремий комп'ютер чи маршрутизатор, а одне мережне з'єднання.

Є два способи визначення того, скільки бітів відводиться на маску підмережі, а скільки - на адресу IP.

Спочатку використовувалася класова адресація (INET), але з другої половини 1990-х років вона була витіснена безкласовою адресацією (CIDR), за якої кількість адрес у мережі визначається маскою підмережі.

Маска - це число, яке використовується у парі з адресою IP; двійковий запис маски містить одиниці у тих розрядах, які повинні в адресі IP інтерпретуватися як номер мережі. Оскільки номер мережі є цілою частиною адреси, одиниці у масці також повинні становити безперервну послідовність. Для стандартних класів мереж маски мають такі значення:

клас А - 11111111.00000000.00000000.00000000 (255.0.0.0);

клас В - 11111111.11111111.00000000.00000000 (255.255.0.0);

клас С - 11111111.11111111.11111111.00000000 (255.255.255.0).

Іноді зустрічається запис адрес IP 192.168.5.0/24. Даний вид запису замінює собою вказівку діапазону адрес IP. Число після похилої риски означає кількість одиничних розрядів у масці підмережі. Для наведеного прикладу маска підмережі буде мати двійковий вигляд 11111111.11111111.11111111.00000000 або те ж саме в десятковому вигляді: 255.255.255.0. 24 розряди адреси IP відводяться під номер мережі, а решта розрядів повної адреси - під адреси хостів цієї мережі, адресу цієї мережі та широкомовну адресу цієї мережі. Разом, 192.168.5.0/24 означає діапазон адрес хостів від 192.168.5.1 до 192.168.5.254, а так само 192.168.5.0 - адреса мережі та 192.168.5.255 - широкомовна адреса мережі. Для обчислення адреси мережі та широкомовної адреси мережі використовуються формули:

адреса_мережі = IP_будь-якого_комп'ютера_цієї_сітки AND MASK (адреса мережі дозволяє визначити, що комп'ютери в одній мережі)

широкомовна_адреса_мережі = IP_будь-якого_комп'ютера_цієї_мережі OR NOT (MASK) (широкомовна адреса мережі сприймається всіма комп'ютерами мережі, як додаткову свою адресу, тобто пакет на цю адресу отримають усі хости мережі, як адресовані особисто їм; якщо на мережний інтерфейс хоста, який не є маршрутизатором пакетів потрапить пакет, адресований не йому, то він буде відкинутий).

Запис адрес IP із зазначенням через слеш маски підмережі змінної довжини також називають адресою CIDR на противагу звичайному запису без вказівки маски, в операційних системах типу UNIX також іменованої адресою INET

У протоколі IP існує кілька угод про особливі інтерпретації адрес IP: якщо усі двійкові розряди адреси IP рівні 1, то пакет з такою адресою призначення має розсилатися усім вузлам, які знаходяться у тій же мережі, де й джерело цього пакета. Таке розсилання називається обмеженим широкомовним повідомленням (limited broadcast). Якщо у полі номера вузла призначення стоять лише одиниці, то пакет, з такою адресою, розсилається усім вузлам мережі з заданим номером мережі. Наприклад, у мережі 192.168.5.0 з маскою 255.255.255.0 пакет з адресою 192.168.5.255 доставляє усім вузлам цієї мережі. Таке розсилання називається широкомовним повідомленням (direct broadcast).

Архітектура протоколів TCP/IP призначена для об'єднаної мережі, що складається зі з'єднаних між собою за допомогою шлюзів окремих різнорідних комп'ютерних підмереж.

Протоколи цієї сім'ї розроблялись для мережі Міністерства оборони США, а пізніше отримали широке використання у мережах UNIX-машин та всесвітній мережі . Стек протоколів розроблено та протестовано ще до прийняття стандартів , а тому ієрархію управління в IP-мережах визначають п'ятьма рівнями:

1 - нижній рівень Hardware level описує середовище передавання.

2 - рівень Network interface ('мережний інтерфейс') містить апаратнозалежне програмне забезпечення, яке забезпечує поширення інформації на певному відрізку середовища передавання.

3 - рівень Internet (міжмережний) level представлений протоколами IP, ARP, RARP та ICMP.

4 - протокол IP не забезпечує гарантовану доставку пакетів, збереження порядку та цілісності їх потоку. Ці завдання вирішують протоколи TCP (Transmission Control Protocol) та UDP (User Datagram Protocol), які відносяться до Transport (транспортного) level.

5 - рівню Application (прикладному) level відповідають прикладні задачі, серед яких найбільш відомими є гіпертекстові засоби віддаленого доступу WWW, обмін файлами FTP (File Transfer Protocol), протокол служби логічних імен DNS (Domain Name Service), електронна пошта SMTP (Simple Mail Transfer Protocol) та емуляція терміналу віддаленого UNIX-сервера TelNet.

Для отримання адреси IP клієнт може використовувати один з наступних протоколів:

DHCP - найпоширеніший протокол налаштування мережних параметрів.

BOOTP - простий протокол налаштування мережної адреси, зазвичай використовується для бездискових станцій.

Zeroconf - протокол налаштування мережної адреси, визначення імені, пошук служб.

RARP - застарілий протокол, який використовує зворотну логіку (з апаратної адреси - в логічну) популярну і донині у широкомовних мережах протоколу ARP. Не підтримує розповсюдження інформації про довжину маски (не підтримує VLSM).

Комп'ютерні мережі: [навчальний посібник] / А. Г. Микитишин, М. М. Митник, П. Д. Стухляк, В. В. Пасічник. - Львів: "Магнолія 2006", 2013. - 256 с. ISBN 978-617-574-087-3

Буров Є. В. Комп'ютерні мережі: підручник / Євген Вікторович Буров. - Львів: "Магнолія 2006", 2010. - 262 с. ISBN 966-8340-69-8

# data[].attributes.attachment_link.title
IP-адреса - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
IP-адреса, адреса Ай-Пі (від англ. Internet Protocol address) - це ідентифікатор (унікальний числовий номер) мережевого рівня, що використовується для адресації комп'ютерів чи пристроїв у мережах, які побудовані з використанням стеку протоколів TCP/IP (н-д Інтернет). У мережі Інтернет потрібна глобальна унікальність адрес, у разі роботи в локальній мережі - у межах мережі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Java

Парадигма

об'єктно-орієнтована, структурна, імперативна

Дата появи

1995

Творці

Sun Microsystems, Oracle

Розробник

Oracle Corporation

Останній реліз

Java SE 19.0.1 ( 18 жовтня 2022; 12 місяців тому)

Система типізації

статична, сувора, безпечна, називна, явна

Основні реалізації

віртуальні машини Java

Під впливом від

Objective-C, C++, Smalltalk, Eiffel[1], Ada 83, Mesa,[2] Modula-3[3]

Вплинула на

C#, D, J#, Ada 2005, ECMAScript, Groovy, PHP, Scala, JavaScript

Операційна система

Мультиплатформна

Ліцензія

GNU General Public License / Java Community Process

Звичайні розширення файлів

.java , .class , .jar , .jad або .jmod

Вебсайт

Офіційна сторінка (англ.)

Java у Вікісховищі

Java (вимовляється Джава) - об'єктно-орієнтована мова програмування, випущена 1995 року компанією "Sun Microsystems" як основний компонент платформи Java. З 2009 року мовою займається компанія "Oracle", яка того року придбала "Sun Microsystems". В офіційній реалізації Java-програми компілюються у байт-код, який при виконанні інтерпретується віртуальною машиною для конкретної платформи.

Мова значно запозичила синтаксис із C і C++. Зокрема, взято за основу об'єктну модель С++, проте її модифіковано. Усунуто можливість появи деяких конфліктних ситуацій, що могли виникнути через помилки програміста та полегшено сам процес розроблення об'єктно-орієнтованих програм. Ряд дій, які в С/C++ повинні здійснювати програмісти, доручено віртуальній машині. Передусім Java розроблялась як платформо-незалежна мова, тому вона має менше низькорівневих можливостей для роботи з апаратним забезпеченням, що в порівнянні, наприклад, з C++ зменшує швидкість роботи програм. За необхідності таких дій Java дозволяє викликати підпрограми, написані іншими мовами програмування.

Java вплинула на розвиток J++, що розроблялась компанією "Microsoft". Роботу над J++ було зупинено через судовий позов "Sun Microsystems", оскільки ця мова програмування була модифікацією Java. Пізніше в новій платформі "Microsoft" .NET випустили J#, щоб полегшити міграцію програмістів J++ або Java на нову платформу. З часом нова мова програмування С# стала основною мовою платформи, перейнявши багато чого з Java. J# востаннє включався в версію Microsoft Visual Studio 2005. Мова сценаріїв JavaScript має схожу із Java назву і синтаксис, але не пов'язана із Java.

Спочатку мова називалася Oak ("дуб") і розроблялася Джеймсом Гослінгом для програмування побутових електронних пристроїв. Згодом вона була перейменована в Java і стала використовуватися для написання клієнтських застосунків і серверного програмного забезпечення. Названа на честь марки кави Java, яка, в свою чергу, отримала найменування однойменного острова (Ява), тому на офіційній емблемі мови зображена чашка з паркою кавою. Існує й інша версія походження назви мови, пов'язана з алюзією на каво-машину як приклад побутового устаткування, для програмування якого спочатку мова створювалася.

Мова програмування Java зародилася в 1991 р. в лабораторіях компанії Sun Microsystems. Розробку проєкту започаткував Джеймс Ґослінґ, сам проєкт мав назву "Green" (Зелений). Створення першої робочої версії, яка мала назву "Oak" (дуб), зайняло 18 місяців. Оскільки виявилось, що ім'я Oak уже використовувалось іншою фірмою, то в результаті тривалих суперечок навколо назви нової мови з-поміж ряду запропонованих було вибрано назву Java, у 1995 р. мову було офіційно перейменовано.

Головним мотивом створення Java була потреба в мові програмування, яка б не залежала від платформи (тобто від архітектури) і яку можна було б використовувати для створення програмного забезпечення, що вбудовується в різноманітні побутові електронні прилади, такі як мобільні засоби зв'язку, пристрої дистанційного керування тощо.

Досить скоро майже всі найпопулярніші тогочасні вебоглядачі отримали можливість запускати "безпечні" для системи Java-аплети всередині вебсторінок. У грудні 1998 р. Sun Microsystems випустила Java 2 (спершу під назвою J2SE 1.2), де було реалізовано декілька конфігурацій для різних типів платформ. Наприклад, J2EE призначалася для створення корпоративних застосунків, а значно урізана J2ME для приладів з обмеженими ресурсами, таких як мобільні телефони. У 2006 році в маркетингових цілях версії J2 було перейменовано у Java EE, Java ME та Java SE відповідно.

13 листопада 2006 року Sun випустили більшу частину Java як вільне та відкрите програмне забезпечення згідно з умовами GNU General Public License (GPL). 8 травня 2007 корпорація закінчила процес, в результаті якого всі початкові коди Java були випущенні під GPL, за винятком невеликої частини коду, на який Sun не мала авторського права.

Період становлення Java збігся у часі з розквітом міжнародної інформаційної служби World Wide Web. Ця обставина відіграла вирішальну роль у майбутньому Java, оскільки Web теж вимагала платформо-незалежних програм. Як наслідок, були зміщені акценти в розробці Sun з побутової електроніки на програмування для Інтернет.

В 2023 році, у категорії найпопулярніших мов програмування серед IT-спеціалістів згідно рейтингу IEEE Spectrum, який охоплював 59 мов програмування, топ-5 виглядав так: Python, Java, C++, C, JavaScript.

У створенні мови програмування Java було п'ять початкових цілей:

1. Синтаксис мови повинен бути "простим, об'єктно-орієнтовним та звичним".

2. Реалізація має бути "безвідмовною та безпечною".

3. Повинна зберегтися "незалежність від архітектури та переносність".

4. Висока продуктивність виконання

5. Мова має бути "інтерпретованою, багатопотоковою, із динамічним зв'язуванням модулів".

Під "незалежністю від архітектури" мається на увазі те, що програма, написана на мові Java, працюватиме на будь-якій підтримуваній апаратній чи системній платформі без змін у початковому коді та перекомпіляції.

Цього можна досягти, компілюючи початковий Java код у байт-код, який є спрощеними машинними командами. Потім програму можна виконати на будь-якій платформі, що має встановлену віртуальну машину Java, яка інтерпретує байткод у код, пристосований до специфіки конкретної операційної системи і процесора. Зараз віртуальні машини Java існують для більшості процесорів і операційних систем.

Основна перевага використання байт-коду - це портативність. Тим не менш, додаткові витрати на інтерпретацію означають, що інтерпретовані програми будуть майже завжди працювати повільніше, ніж скомпільовані у машинний код, і саме тому Java одержала репутацію "повільної"[джерело? ] мови. Проте, цей розрив суттєво скоротився після введення декількох методів оптимізації у сучасних реалізаціях JVM.

Одним із таких методів є just-in-time компіляція (JIT), що перетворює байт-код Java у машинний під час першого запуску програми, а потім кешує його. У результаті така програма запускається і виконується швидше, ніж простий інтерпретований код, але ціною додаткових витрат на компіляцію під час виконання. Складніші віртуальні машини також використовують динамічну рекомпіляцію, яка полягає в тому, що віртуальна машина аналізує поведінку запущеної програми й вибірково рекомпілює та оптимізує певні її частини. З використанням динамічної рекомпіляції можна досягти більшого рівня оптимізації, ніж за статичної компіляції, оскільки динамічний компілятор може робити оптимізації на базі знань про довкілля періоду виконання та про завантажені класи. До того ж він може виявляти так звані гарячі точки ( англ. hot spots) - частини програми, найчастіше внутрішні цикли, які займають найбільше часу при виконанні. JIT-компіляція та динамічна рекомпіляція збільшує швидкість Java-програм, не втрачаючи при цьому портативності.

Існує ще одна технологія оптимізації байткоду, широко відома як статична компіляція, або компіляція ahead-of-time (AOT). Цей метод передбачає, як і традиційні компілятори, безпосередню компіляцію у машинний код. Це забезпечує хороші показники в порівнянні з інтерпретацією, але за рахунок втрати переносності: скомпільовану таким способом програму можна запустити тільки на одній, цільовій платформі.

Швидкість офіційної віртуальної машини Java значно покращилася з моменту випуску ранніх версій, до того ж, деякі випробування показали, що продуктивність JIT-компіляторів у порівнянні зі звичайними компіляторами у машинний код майже однакова. Проте ефективність компіляторів не завжди свідчить про швидкість виконання скомпільованого коду, тільки ретельне тестування може виявити справжню ефективність у даній системі.

У Java всі об'єкти є похідними від головного об'єкта (він називається просто Object), з якого вони успадковують базову поведінку і властивості.

У намірах проєктувальників Java мала замінити C++ - об'єктного наступника мови C. Проєктувальники почали з аналізу властивостей C++, які є причиною найбільшого числа помилок, щоби створити просту, безпечну і безвідмовну мову програмування.

В Java існує система винятків або ситуацій, коли програма зустрічається з неочікуваними труднощами, наприклад:

операції над елементом масиву поза його межами або над порожнім елементом

читання з недоступного каталогу або неправильної адреси URL

ввід недопустимих даних користувачем

Одна з особливостей концепції віртуальної машини полягає в тому, що помилки (виключення) не призводять до повного краху системи. Крім того, існують інструменти, які "приєднуються" до середовища періоду виконання і кожен раз, коли сталося певне виключення, записують інформацію з пам'яті для зневадження програми. Ці інструменти автоматизованої обробки виключень надають основну інформацію щодо виключень в програмах на Java.

Проте мову програмування Java не рекомендується використовувати в системах, збій в роботі яких може призвести до смерті, травм чи значних фізичних ушкоджень (наприклад, програмне забезпечення для керування атомними електростанціями, польотами, систем життєзабезпечення чи систем озброєння) через ненадійність програм, написаних на мові програмування Java (пункт ліцензії Microsoft 7.7.h.).

Java використовує автоматичний збирач сміття (GC - Garbage Collector) для керування пам'яттю під час життєвого циклу об'єкта. Програміст вирішує, коли створювати об'єкти, а віртуальна машина відповідальна за звільнення пам'яті після того, як об'єкт стає непотрібним. Коли до певного об'єкта вже не залишається посилань, збирач сміття може автоматично прибирати його із пам'яті. Проте, витік пам'яті все ж може статися, якщо код, написаний програмістом, має посилання на вже непотрібні об'єкти, наприклад на об'єкти, що зберігаються у діючих контейнерах.

Збирання сміття дозволене у будь-який час. В ідеалі воно відбувається під час бездіяльності програми. Збірка сміття автоматично форсується при нестачі вільної пам'яті в купі для розміщення нового об'єкта, що може призводити до кількасекундного зависання. Тому існують реалізації віртуальної машини Java з прибиральником сміття, спеціально створеним для програмування систем реального часу.

Java не має підтримки вказівників у стилі C/C++. Це зроблено задля безпеки й надійності, аби дозволити збирачу сміття переміщувати вказівникові об'єкти.

Програма, яка виводить "Hello, World!":

Програма, яка читає один рядок тексту з клавіатури та виводить його на екран:

JDK 1.1 (19 жовтня 1997) - додано внутрішні класи, JavaBeans, JDBC, RMI, перероблено події AWT

J2SE 1.2 (Playground) 4 грудня 1998 - поділ на 3 редакції: J2SE (Java 2 Platform, Standard Edition), J2EE (Java 2 Platform, Enterprise Edition), J2ME (Java 2 Platform, Micro Edition), strictfp, reflection, Swing, JIT compiler, Collections

J2SE 5.0 (1.5.0) (Tiger) 29 вересня 2004 - здійснено істотну доробку мови. Додано ряд елементів, наприклад, цикл for each, об'єктне представлення простих типів та ін. Також змінено принцип нумерації версій.

Java SE 8 (1.8.0) (неформальна назва Spider) 18 березня 2014 - серед іншого додано підтримку лямбда-виразів.

Java SE 9 - 21 вересня 2017. З цього року проєкт перейшов на випуск нової версії платформи що 6 місяців (кожного березня, та кожного вересня).

Java SE 10 - 20 березня 2018. Цей реліз став релізом з новими функціями (англ. feature release) та прийшов на заміну релізу 9.

Java SE 11 - 25 вересня 2018 вийшов реліз з тривалою підтримкою (англ. long-term support, LTS).

Java 14 - 19 березня 2020 року була представлена версія для розробників. Ця версія увібрала в себе 16 пропозицій до покращення (англ. Java enhancement proposals). Було поліпшено взаємодію з кодом на C та C++.

Java 15 - 15 вересня 2020.

Java 16 - 16 березня 2021.

Java 17 (17.0.5) - 18 жовтня 2022 вийшла версія.

Java 19 (19.0.1) - реліз 18 жовтня 2022.

17 січня 2023 - версії 19.0.2, 17.0.6, 11.0.18, 8u361.

21 березня 2023 - перша версія Java 20 ('Feature 20').

Програми на Java утворені з визначень класів та інтерфейсів. Класи містять змінні та константи, які утримують дані, методи, які виконують дії, та конструктори, які створюють екземпляри класів - об'єкти. Дані можуть мати простий тип (наприклад байт, ціле число, символ) або бути посиланням на об'єкт. Мова Java є статично типізованою.

Типи даних Java належать до двох категорій: прості (primitive) та вказівникові (reference). До простих типів належить булевий(логічний) тип, числові типи та символьний тип.

Числові типи складаються із цілих типів byte, short, int, long та дійсних типів float, double. Символьний тип представлений типом char. Вказівникові типи складаються із класів, інтерфейсів, масивів. Значенням вказівникового типу є вказівник на об'єкт - екземпляр класу чи масиву. Рядки є об'єктами класу String.

Тип

Довжина (в байтах)

Діапазон або набір значень

boolean

не визначено

true, false

byte

1

−128..127

char

2

0..2 ¹⁶ −1, або 0..65535

short

2

−2 ¹⁵..2 ¹⁵ −1, або −32768..32767

int

4

−2 ³¹..2 ³¹ −1, або −2147483648..2147483647

long

8

−2 ⁶³..2 ⁶³−1, або приблизно −9.2·10 ¹⁸..9.2·10 ¹⁸

float

4

-(2-2 −23)·2 ¹²⁷..(2-2 −23)·2 ¹²⁷, або приблизно −3.4·10 ³⁸..3.4·10 ³⁸, а також , , NaN

double

8

-(2-2 −52)·2 ¹⁰²³..(2-2 −52)·2 ¹⁰²³, або приблизно −1.8·10 ³⁰⁸..1.8·10 ³⁰⁸, а також , , NaN

Оскільки Java програми виконуються віртуальною машиною Java, то це призводить до дещо нижчої швидкодії, порівняно з самого початку скомпільованими у машинний код програмами (наприклад, написаними на С++). Проте за останнє десятиліття розробники віртуальної машини значно пришвидшили цей процес, тож в даний час програми на Java не надто поступаються аналогам на С++. Іншою проблемою Java є те, що для низькорівневого програмування (для роботи з апаратним забезпеченням) все ж необхідно використовувати модулі написані на інших більш пристосованих для цього мовах програмування (той же С++). Для стандартних задач, як то робота із портами комп'ютера, для Java уже існують готові сторонні native-бібліотеки. Програми, які використовують платформно залежні модулі уже не є настільки портабельними і потребують, щоб дані модулі були реалізовані для різних систем. Ще однією з ґрунтовних проблем Java є безпека Java аплетів - спеціальних програм на Java, що можуть вбудовуватися у вебсторінки. Щоправда останні так і не набули значної популярності в інтернеті, поступившись іншим аналогічним технологіям, як то флеш технологія.

Android широко використовує технології Java

При створенні Android (операційної системи з відкритим кодом) Google взяла за основу Java. Незважаючи на те, що операційна система, збудована на ядрі Linux, була написана переважно на C, Android SDK використовує Java для розробки застосунків для платформи Android.

7 травня 2012 року суд Сан-Франциско виявив, що якщо API може бути захищене авторським правом, то Google, використовуючи Java в Android, порушив авторські права Oracle. Було підняте питання про правовий статус використання Java в Android-пристроях. Однак вже 31 травня того ж року федеральний суддя США постановив, що API не можуть бути захищеними авторським правом.

Для реалізації графічного інтерфейсу ( GUI) в Java існують три основні пакети класів:

Перевагами першого є простота використання, інтерфейс, подібний до інтерфейсу операційної системи, та дещо краща швидкодія, оскільки базується на засобах ОС, щоправда має обмежений набір графічних елементів. Другий пакет Swing реалізує власний Java-інтерфейс. Цей пакет створювався на основі AWT і має набагато більше можливостей та більшу кількість графічних елементів.. Swing-компоненти ще називають полегшеними ( англ. lightweight), оскільки вони написані повністю на Java і тому платформонезалежні.

Існують також сторонні пакети, найпопулярнішим є Standard Widget Toolkit (SWT, вимовляється "ес-дабл-ю-ті") - Стандартний інструментарій віджетів. Розроблений підрозділом Rational фірми IBM і компанією Object Technology International (OTI), зараз розвивається фондом Eclipse.

# data[].attributes.attachment_link.title
Java - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Java Парадигма об'єктно-орієнтована, структурна, імперативна Дата появи 1995 Творці Sun Microsystems, Oracle Розробник Oracle Corporation Останній реліз Java SE 19.0.1 ( 18 жовтня 2022; 12 місяців тому) Система типізації статична, сувора, безпечна, називна, явна Основні реалізації віртуальні машини Java Під впливом від Objective-C, C++, Smalltalk, Eiffel [1] , Ada 83, Mesa,[2] Modula-3 [3] Вплинула на C#, D, J#, Ada 2005, ECMAScript, Groovy, PHP, Scala, JavaScript Операційна система Мультиплатформна Ліцензія GNU General Public License / Java Community Process Звичайні розширення файлів .java , .class , .jar , .jad або .jmod Вебсайт Офіційна сторінка (англ.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Обліковий запис ( неолог. акаунт, обліковка й обліківка) у комп'ютерній системі - сукупність наданої інформації про користувача, засобів та прав користувача відносно багатокористувацької системи.

Обліковий запис, як правило, містить відомості, необхідні для ідентифікації користувача при підключенні до системи, інформацію для авторизації і обліку. Це ім'я користувача та пароль (або інше аналогічний засіб автентифікації - наприклад, біометричні характеристики). Пароль або його аналог, як правило, зберігається в зашифрованому або хешованому вигляді (з міркувань безпеки).

Для підвищення надійності можуть бути, поряд з паролем, передбачені альтернативні засоби автентифікації: наприклад, спеціальне секретне питання (або кілька питань) такого змісту, щоб відповідь було відома тільки користувачеві. Такі питання й відповіді також зберігаються в обліковому записі.

Обліковий запис може містити також додаткові анкетні дані користувача (обов'язково чи опціонально): ім'я, прізвище, по батькові, псевдонім, стать, вік, дата народження, адреса e-mail, домашня і робоча адреса, номер домашнього, робочого та стільникового телефону, номер ICQ, ідентифікатор Skype, інші контактні дані систем миттєвого обміну повідомленнями, адреса домашньої сторінки та/або блогу в інтернеті або інтранеті, відомості про хобі, про коло інтересів, про сім'ю, про перенесені хвороби, про політичні уподобання, про партійну приналежність, про культурні уподобання, про вміння спілкуватися іноземними мовами тощо. Конкретні категорії даних, які можуть бути внесені в таку анкету, визначаються творцями і (або) адміністраторами системи.

Обліковий запис може також містити одну або декілька фотографій або аватар користувача.

Обліковий запис користувача також може враховувати різні статистичні характеристики поведінки користувача в системі на основі відстежень системи: давність останнього входу в систему, тривалість останнього перебування в системі, адреса використаного при підключенні комп'ютера, інтенсивність використання системи, сумарне і (або) питома кількість певних операцій, зроблених у системі тощо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Обліковий запис - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Обліковий запис ( неолог. акаунт, обліковка й обліківка) у комп'ютерній системі - сукупність наданої інформації про користувача, засобів та прав користувача відносно багатокористувацької системи. Обліковий запис, як правило, містить відомості, необхідні для ідентифікації користувача при підключенні до системи, інформацію для авторизації і обліку. Це ім'я користувача та пароль (або інше аналогічний засіб автентифікації - наприклад, біометричні характеристики).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У попередній частині ми описали базові правила безпечного користування браузерами. Найбезпечнішими з популярних браузерів вважаються 64-бітні версії Google Chrome та Mozilla Firefox. Щоб підтримувати їх у робочому стані, браузери необхідно своєчасно оновлювати - як і решту інстальованих на пристрої програм та саму операційну систему.

Також дуже рекомендується використовувати лише мінімум довірених розширень, завантажених з офіційних вебмагазинів Chrome Web Store and Mozilla Addons for Firefox, щоб мінімізувати ризик дати доступ до ваших персональних даних шкідливим розширенням. Доброю безпековою практикою є мати також адблокер, наприклад uBlock Origin from Raymond Hill, який доступний для Chrome та Firefox.
Гранульований доступ
За замовчуванням більшість додатків мають доступ до всіх вкладок - фактично до всього, що ви переглядаєте в браузері.

У Google Chrome це налаштування можна змінити для розширень, які необхідні для вирішення дуже вузьких завдань, наприклад налаштувати роботу банківських плагінів для підписання фінансових транзакцій лише для потрібних вам вебсайтів, обмеживши доступ цих додатків до всіх інших сторінок.

Зробити це можна, перейшовши за chrome://extensions/, натиснувши "Details / Деталі" та обравши в розділі "Доступ до сайту" опцію "На певних веб сайтах" і адреси потрібних вам сторінок.
Вимкнути повідомлення, що спливають
Повідомлення, що спливають, із важливих для вас вебсайтів можуть бути зручним способом інформування про останні новини та ключові оновлення. Іноді ці повідомлення можуть бути лінками на зловмисні вебсайти, які перевіряють характеристики вашої операційної системи, і, якщо вона не оновлена та недостатньо захищена, можуть заразити вас зловмисним програмним забезпеченням.

Заборонити вебсайтам показувати повідомлення, що спливають, та прибрати вже надані дозволи у Firefox можна за цим посиланням: about:preferences#privacy, натиснувши в розділі "Деталі" кнопку "Налаштування" напроти блоку "Сповіщення".

У вікні, що відкриється, поставте пташку напроти "Блокувати нові запити про отримання сповіщень". Якщо в списку є якісь невідомі або небажані вебадреси - приберіть їх та натисніть "Зберегти зміни".

У Chrome це робиться за цим посиланням: chrome://settings/content/notifications.

Там теж потрібно перевірити, чи є небажані або незнайомі вебсайти в списку "Дозволити", і за бажання вибрати опцію "Сайти не можуть просити дозвіл надсилати сповіщення", щоб вони не турбували вас у майбутньому.
Паролі та автозаповнення
Часто браузери пропонують зберігати ваші паролі. Для більшості користувачів це цілком прийнятна опція, яка дозволяє мати складні унікальні паролі на важливі вебсайти без потреби тримати їх усіх у пам'яті.

Важливо! Це припустимо лише в разі, якщо цей браузер використовуєте тільки ви, тобто у вас є окремий акаунт від інших користувачів цього пристрою з відомим лише вам паролем. Інакше до ваших паролів і облікових записів матиме доступ будь-хто, хто користується цим пристроєм.

Варто перевірити, які паролі збережено у вашому браузері і чи хочете ви їх там зберігати надалі. Якщо ви не хочете, щоб браузер пропонував зберігати вам паролі, то це також можна налаштувати.

У Chrome збережені паролі можна перевірити за таким лінком: chrome://settings/passwords.

Одночасно варто перевірити, яка ще інформація зберігається у вашому браузері, тут: chrome://settings/payments - та тут: chrome://settings/addresses.

У Firefox збережені паролі можна подивитися на about:preferences#privacy в розділі "Входи та паролі".
Як почати життя спочатку
Врешті-решт, якщо ви все ж припустились усіх можливих помилок у користуванні браузером, усі вкладки постійно виснуть та повідомлення, які спливають, з'являються щосекунди і загалом нічого не працює - необов'язково все втрачено.

Firefox дозволяє скинути налаштування браузера до базових, у такий спосіб позбувшись накопичених протягом попереднього користування проблем та шкідливих програм. Як менш радикальний захід спочатку можна спробувати перезапустити браузер без додатків.

Зробити це можна на цій сторінці: about:support.

Там само можна повністю оновити всі налаштування Firefox до базових.

Не хвилюйтеся, ваша персональна інформація - паролі, закладки тощо - буде збережена в окремій папці на робочому столі.

У Chrome також є опція "Скинути налаштування", доступна за цим лінком: chrome://settings/resetProfileSettings?origin=userclick.

Збережені закладки та паролі водночас також залишаться у вашому браузері.

Безпечного і зручного вебсерфінгу! :)
Вадим Гудима, Лабораторія цифрової безпеки Матеріал підготовлено в межах проєкту проекту з безпеки для журналістів .

# data[].attributes.attachment_link.title
Вебсерфінг. Безпечна робота в браузері

# data[].attributes.attachment_link.description
У попередній частині ми описали базові правила безпечного користування браузерами. Найбезпечнішими з популярних браузерів вважаються 64-бітні версії Google Chrome та Mozilla Firefox. Щоб підтримувати їх у робочому стані, браузери

# data[].attributes.attachment_link.title
Піратство в інтернеті: проблема XXI століття - Infomir

# data[].attributes.attachment_link.description
Піратство XXI століття перемістилося в інтернет, проте вперше поняття “piracy” як позначення порушення авторських прав з’явилося 1886 року в Бернській конвенції про охорону літературних і мистецьких творів. Суть визначення не змінилася, змінилися лише методи та швидкість поширення контенту. Інтернет…

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Клікбейт — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Конфіденційна інформація як підвид інформації з обмеженим доступом

Конфіденційна інформація - (від англ. confidence - довіра) це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію", конфіденційна інформація разом із службовою та таємною інформацією належить до інформації з обмеженим доступом.

Інформація з обмеженим доступом - це така інформація, доступ до якої має лише обмежене коло осіб і оприлюднення якої заборонено розпорядником інформації відповідно до закону. Обмеження доступу до інформації здійснюється в інтересах національної безпеки або охорони законних прав фізичних та юридичних осіб. Важливо! Обмежується доступ до інформації, а не до документу. Відповідно, якщо в одному документі міститься відкрита і закрита інформація, то відкрита інформація може бути надана на ознайомлення зацікавленій особі у вигляді окремого документу.

За змістом статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" вбачається, що інформація з обмеженим доступом, може бути наступною:

конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.;

таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується і розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю слідства та іншу передбачену законом таємницю;

службова інформація - що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню або прийняттю рішень; зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці

До конфіденційної інформації, що є власністю держави і перебуває в користуванні органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності, не можуть бути віднесені відомості:

про стан довкілля, якість харчових продуктів і предметів побуту;

про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, які сталися або можуть статися і загрожують безпеці громадян;

про стан здоров'я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення;

стосовно стану справ із правами і свободами людини і громадянина, а також фактів їх порушень;

про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб;

щодо діяльності державних та комунальних унітарних підприємств, господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі або територіальній громаді, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарському товариству, частка держави або територіальної громади в якому становить 100 відсотків, що підлягають обов'язковому оприлюдненню відповідно до закону;

інша інформація, доступ до якої відповідно до законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конфіденційна інформація про фізичну та юридичну особу

Конфіденційна інформація умовно поділяється на конфіденційну інформацію про фізичну особу та конфіденційну інформацію про юридичну особу.

Підставою для визначення інформації конфіденційною є бажання фізичної чи юридичної особи вважати певну інформацію про неї чи інформацію, що знаходиться у її володінні, конфіденційною. Персональні дані та відомості про фізичну особу є тотожними поняттями. А інформація про особу поширюється не тільки на фізичних а й на юридичних осіб. Будь-яка інформація про особу може бути віднесена на розсуд особи до конфіденційної, якщо це не заборонено Законом. Втім, не вся інформація про особу є конфіденційною.
Не належать до інформації з обмеженим доступом: декларації про доходи осіб та членів їхніх сімей, які претендують на зайняття чи займають виборну посаду в органах влади та обіймають посаду державного службовця, службовця органу місцевого самоврядування першої або другої категорії.

Конфіденційна інформація про фізичну особу

Конфіденційна інформація є підвидом інформації про особу і не вичерпується персональними даними. В Законах прямо визначено, що є конфіденційною інформацією про особу. Це, зокрема:

відомості про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, адреса, дата та місце народження (частина друга статті 11 Закону України "Про інформацію");

відомості про місце проживання (частина восьма статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні");

відомості про особисте життя громадян, одержані із звернень громадян (стаття 10 Закону України "Про звернення громадян");

первинні дані, отримані в процесі проведення Перепису населення (стаття 16 Закону України "Про Всеукраїнський перепис населення");

відомості, що подаються заявником на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина десята статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту");

інформація про пенсійні внески, пенсійні виплати та інвестиційний прибуток (збиток), що обліковується на індивідуальному пенсійному рахунку учасника пенсійного фонду, пенсійні депозитні рахунки фізичних осіб, договори страхування довічної пенсії (частина третя статті 53 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення";

інформація про страхові внески до накопичувальної системи пенсійного страхування, про суму коштів, що обліковується на накопичувальному пенсійному рахунку учасника накопичувальної системи пенсійного страхування, про умови та стан виконання договорів страхування довічної пенсії, про персональні дані учасників накопичувальної системи пенсійного страхування (частина друга статті 97 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування");

відомості щодо предмета договору на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт, хід їх виконання та результати (стаття 895 Цивільного кодексу України)

інформація про померлого (стаття 7 Закону України Про поховання та похоронну справу");

відомості про оплату праці працівника (стаття 31 Закону України "Про оплату праці") Відомості про оплату праці надаються лише у випадках передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника);

заявки та матеріали на видачу патентів (стаття 19 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі");

дані про особу взяту під захист у кримінальному судочинстві (стаття 15 Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві");

матеріали заявки фізичної чи юридичної особи на реєстрацію сорту рослин, результати експертизи сорту рослин (стаття 23 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин");

дані осіб, що взяті під захист (стаття 10 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів");

сукупність відомостей про фізичних осіб які постраждали від насильства (персональні дані), що містяться в Реєстрі, є інформацією з обмеженим доступом. (частина десята статті 16 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству);

інформація,що стосується митної вартості товарів, що переміщаються через митний кордон України (частина перша статті 56 Митного кодексу України);

інформація,що міститься в заяві про державну реєстрацію лікарського засобу та додатка до них (частина восьма статті 9 Закону України "Про лікарські засоби");

інформація про місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв'язку, адреси електронної пошти, реєстраційні номери облікової картки платника податків, реквізити документів, що посвідчують особу, унікальні номери запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, реєстраційні номери транспортних засобів, номери банківських рахунків, номери платіжних карток, інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні, інші відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу (стаття 7 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Цей перелік не є вичерпним і може бути доповнений іншими законодавчими актами.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто.
Кожна особа має право:

1. знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2. вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання;

3. використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4. на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5. на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Право особи на свою приватну сферу абсолютне (це таємниця приватного життя, лікарська таємниця, таємниця сповіді, сюди також слід віднести банківську таємницю, оскільки кожна особа має право вимагати від необмеженого кола осіб обов'язкової заборони на збирання вказаних відомостей, а якщо ці відомості стали відомими особі у зв'язку з її професійною діяльністю, то - нерозголошення).

Конфіденційна інформація про юридичну особу

Що стосується конфіденційної інформації для юридичної особи, то це інформація, яка міститься в договорах, контрактах, листах, звітах, аналітичних матеріалах, виписках з бухгалтерських рахунків, схемах, графіках, специфікаціях і інших документах, що фігурують в діяльності юридичної особи. Розголошення даних, що містяться в таких документах, може бути використано конкурентами і, відповідно, завдати економічної та іншої шкоди юридичній особі. Важливо уточнити, що конфіденційна інформація є тотожною комерційній таємниці. Особливістю відомостей, що складають комерційну таємницю, як вид конфіденційної інформації, є їх комерційний і господарський характер. Іншими словами, це інформація, що має економічну цінність, здатна впливати на фінансове становище суб'єкта підприємницької діяльності, розмір одержуваного ним прибутку.

При цьому, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.1993 року "Про перелік відомостей, що не становлять комерційної таємниці", комерційну таємницю не становлять:

1. установчі документи, документи, що дозволяють займатися підприємницькою чи господарською діяльністю та її окремими видами;

2. інформація за всіма встановленими формами державної звітності;

3. дані, необхідні для перевірки обчислення і сплати податків та інших обов'язкових платежів;

4. відомості про чисельність і склад працюючих, їхню заробітну плату в цілому та за професіями й посадами, а також наявність вільних робочих місць;

5. документи про сплату податків і обов'язкових платежів;

6. інформація про забруднення навколишнього природного середовища, недотримання безпечних умов праці, реалізацію продукції, що завдає шкоди здоров'ю, а також інші порушення законодавства України та розміри заподіяних при цьому збитків;

7. документи про платоспроможність;

8. відомості про участь посадових осіб підприємства в кооперативах, малих підприємствах, спілках, об'єднаннях та інших організаціях, які займаються підприємницькою діяльністю;

9. відомості, що відповідно до чинного законодавства підлягають оголошенню.

Розпорядники конфіденційної інформації

Розпорядниками, тобто особами, які відповідно до їх повноважень володіють конфіденційною інформацією, являються:

суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з Законом України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, відповідно до статті 32 Конституції України.

Розпорядник інформації зобов'язаний:

надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується;

використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

вести облік запитів на інформацію;

визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.

Відповідальність за неправомірне використання конфіденційної інформації

Кримінальна відповідальність

Кримінальним кодексом України передбачена відповідальність за порушення недоторканості приватного життя.

Стаття 182. Порушення недоторканності приватного життя

1. Незаконне збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації про особу або незаконна зміна такої інформації, крім випадків, передбачених іншими статтями цього Кодексу, -

караються штрафом від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років.

2. Ті самі дії, вчинені повторно, або якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам особи, -

караються арештом на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк від трьох до п'яти років, або позбавленням волі на той самий строк.

Примітка. Істотною шкодою у цій статті, якщо вона полягає у заподіянні матеріальних збитків, вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Конституція України у статті 32 встановила право кожного громадянина на недоторканність приватного життя, на особисту і сімейну таємницю, а також заборонила збирання, зберігання, поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Однією з гарантій здійснення цього права громадян є стаття 182 КК України. Таке право може бути обмежене тільки відповідно до закону на підставі судового рішення.

Небезпечність даного злочину полягає в тому, що він порушує суспільні відносини, що забезпечують недоторканність приватного життя особи. Предметом злочину є конфіденційна інформація про особу. Така інформація може закріплюватися на різних матеріальних носіях: папері, касетах, дискетах, фотографіях, міститися у творі, що публічно демонструється, або у творі, виданому в засобах масової інформації, тощо. До конфіденційних належать відомості, які становлять особисту або сімейну таємницю особи, наприклад, інформація про сімейний стан, стан здоров'я, майновий стан, відомості про дату народження тощо, а також будь-які інші відомості, які потерпілий бажає зберегти в таємниці. Не може визнаватися конфіденційною така інформація, яка вже була раніше оприлюднена шляхом публікації або у будь-який інший спосіб. Потерпілим від даного злочину може бути будь-яка особа, щодо якої збиралася, використовувалася або поширювалася конфіденційна інформація.

Об'єктивна сторона злочину виражається у вчиненні щодо особи однієї із таких альтернативних дій, а саме у незаконному: а) збиранні конфіденційної інформації щодо цієї особи; б) зберіганні такої інформації; в) використанні; г) знищенні; або д) поширенні вказаної конфіденційної інформації; або е) незаконній зміні такої інформації.

Незаконність стосовно кожної із зазначених дій означає: а) відсутність згоди фізичної особи на її здійснення; або б) відсутність передбачених Конституцією України та законами України правових підстав для вчинення цих дій без згоди особи.

Адміністративна відповідальність

Кодексом України про адміністративні правопорушення також передбачена відповідальність за неправомірне використання конфіденційної інформації. Це, зокрема стаття 164-3 - Недобросовісна конкуренція (ч. 3 - Отримання, використання, розголошення комерційної таємниці, а також іншої конфіденційної інформації з метою заподіяння шкоди діловій репутації або майну іншого підприємця) -, стаття 186-3- порушення порядку подання або використання даних державних статистичних спостережень, стаття 212-2 - порушення законодавства про державну таємницю.

Цивільно-правова відповідальність

Статтями 286 та 302 Цивільного кодексу України передбачена заборона поширення інформації про фізичну особу без її згоди. Так, при наявності відповідних фактів, право особи на приватне життя якої було порушене, вона має право звернутися до суду з позовом про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди чи іншим видом позову.

Також, відповідно до статті 862 ЦК України якщо сторона у договорі підряду внаслідок виконання договору одержала від другої сторони інформацію про нові рішення і технічні знання, у тому числі й такі, що не захищаються законом, а також відомості, що можуть розглядатися як комерційна таємниця, вона не має права повідомляти їх іншим особам без згоди другої сторони.

Відповідно до статті 895 ЦК України виконавець і замовник зобов'язані забезпечити конфіденційність відомостей щодо предмета договору на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт, ходу його виконання та одержаних результатів, якщо інше не встановлено договором. Обсяг відомостей, що належать до конфіденційних, встановлюється договором.

# data[].attributes.attachment_link.title
Конфіденційна інформація

# data[].attributes.attachment_link.description
Конфіденційна інформація - (від англ. confidence - довіра) це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням. Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію", конфіденційна інформація разом із службовою та таємною інформацією належить до інформації з обмеженим доступом.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Буклет про медіаграмотність у Вікіпедії (переглянути pdf-файл англійською мовою можна, клацнувши по зображенню)

Ме́діагра́мотність, медійна грамотність ( англ. media literacy) - рівень медіакультури, досягнений медіаосвітою, що стосується вміння користуватися інформаційно-комунікативною технікою, виражати себе і спілкуватися за допомогою медіазасобів, свідомо сприймати і критично тлумачити інформацію, відділяти реальність від її віртуальної симуляції - розуміти реальність, сконструйовану медіаджерелами, осмислювати владні стосунки, міфи і типи контролю, які вони культивують. Чинниками медіаграмотності є сукупність знань, навичок та умінь, які дозволяють людям аналізувати, критично оцінювати і створювати повідомлення різних жанрів і форм для різних типів медіа, а також розуміти й аналізувати складні процеси функціонування медіа в суспільстві, та їхній вплив.

Поняття медіаграмотності та медіаосвіти часто змішуються. В США замість терміна "медіаосвіта" ( англ. media education) частіше вживається "медіаграмотність" ( англ. media literacy). Проте в наукових колах медіаграмотність переважно характеризується саме як результат медіаосвіти.

Медіаграмотність більшістю дослідників характеризується як результат медіаосвіти. Канадський теоретик медіаосвіти Крістофер Ворсноп визначає медіаграмотність як здатність до експериментування, інтерпретації / аналізу та створення медіатекстів. Американський науковець Роберт К'юбі вважає, що медіаграмотність - це здатність використовувати, аналізувати, оцінювати та передавати повідомлення в різних формах.

Міжнародна енциклопедія соціальних і поведінкових наук описує медіаграмотність як світоглядну позицію, спрямовану на те, щоб людина була активною та грамотною, мала розвинуту здатність не лише до сприйняття, а й створення та аналізу й оцінки медіатекстів, розуміла, що медіа в сучасному світі діють у певних соціокультурних і політичних контекстах, використовує кодові та репрезентаційні системи для зображення світу й суспільства зокрема; життя людини, що поділяє і втілює таку позицію, пов'язується з громадянською відповідальністю.

Російський вчений Олександр Федоров схилявся до думки, що медіаграмотність допомагає здобувачам освіти спілкуватися з медіа під критичним кутом зору, розумінням значущості медіа в їхньому житті. З огляду на це, медіаграмотний учень чи студент це той, котрий здатний критично та усвідомлено оцінювати медіатексти, підтримувати критичну дистанцію щодо популярної культури та чинити спротив маніпуляціям. Американські дослідники медіа Патрисія Ауфдергайд та Чарльз Файрстоун визначали медіаграмотність як рух, мета якого полягає в допомозі як розуміти, так і створювати та оцінювати культурну значущість аудіовізуальних і друкованих текстів.

Російська дослідниця Сніжана Носова вважає, що необхідність медіаграмотності обумовлена невідповідністю споживацьких цінностей, що транслюються популярною культурою, традиційним людським цінностям, а тому полягає в розумінні яким чином медіа, що зацікавлені у просуванні визначених товарів та ідей, можуть маніпулювати фактами. Згідно з американським дослідником Джеймсом Брауном, традиційно медіаграмотність давала людині змогу аналізувати та оцінювати літературні твори і створювати якісні тексти; в другій половині ХХ ст. вона трансформувалась у здатність компетентно аналізувати та вміло оцінювати й використовувати друковані форми комунікації, кіно, радіо- та телепрограми, а також інтернет.

Згідно з опитуванням Олександра Федорова, результати якого опублікувала в 2003 році ЮНЕСКО, медіаграмотність трактується експертами в цій галузі в трьох головних аспектах:

Світоглядна позиція, спрямована на те, щоб людина була активною та медіаграмотною, великою мірою здатною до сприйняття, створення, аналізу й оцінки медіатекстів, розуміла соціокультурний та політичний контекст функціонування медіа у сучасному світі, розуміла кодові та репрезентаційні системи, використовувані медіа; а життя такої людини у суспільстві та світі пов'язане з громадянською відповідальністю. Відповідає характеристиці, даній Міжнародною енциклопедією соціальних і поведінкових наук. Її підтримують 57,69 % голосів.

Рух, який має допомогти людям розуміти, створювати і оцінювати культурну значущість аудіовізуальних та друкованих текстів. Медіаграмотний індивідум, яким повинна мати можливість стати кожна людина, здатен аналізувати, оцінювати і створювати друковані та електроні медіатексти. Відповідає характеристиці Патрисії Ауфдергайд та Чарльза Файрстоуна. Її підтримують 61,54 % голосів.

Здатність використовувати, аналізувати, оцінювати і передавати повідомлення у різних формах. Відповідає характеристиці Роберта К'юбі. Її підтримують 46,15 % голосів.

Теорія медіаграмотності передусім (за згодою понад 50 % експертів) відноситься до теорії розвитку критичного мислення / критичної автономії / демократичного мислення; а також трактується як культурологічна теорія, соціокультурна теорія і семіотична теорія. Більшість експертів вважають найприйнятнішим синтетичний шлях медіаосвіти, що веде до медіаграмотності через інтеграцію медіаосвіти в обов'язкові дисципліни шкіл і ВУЗ'ів з автономними спецкурсами, факультативами або гуртками.

1. Шейбе, С.; Рогоу, Ф. (2017). Медіаграмотність: Підручник для вчителів / Сінді Шейбе, Фейз Рогоу/ Перекл. з англ. С.Дьома; за загал. ред. В.Ф. Іванова, О.В. Волошенюк. Київ: Вільної Преси, Академія Української Преси. с. 22.

2. Медіаосвіта і медіаграмотність: підручник [Архівовано 30 липня 2013 у Wayback Machine.] - ред.-упор. В. Ф. Іванов, О. В. Волошенюк; за наук. ред. В. В. Різуна. - К.: Центр вільної преси, 2012. - 352 с.

3. Іванов, Валерій; Волошенюк, Оксана; Кульчинська, Леся (2011). Медіаосвіта та медіаграмотність: короткий огляд. Київ: Академія української преси. с. 19.

4. Considine, D. (1999). Media Education in United States of America / Educating for Media and the Digital Age. Country Reports. Austrian Federal Ministry of Education and Cultural Affairs & UNESCO. с. 125.

5. ↑ Шейбе, С.; Рогоу, . (2017). Медіаграмотність: Підручник для вчителів / Сінді Шейбе, Фейз Рогоу/ Перекл. з англ. С.Дьома; за загал. ред. В.Ф. Іванова, О.В. Волошенюк. Київ: Центр Вільної Преси, Академія Української Преси. с. 23-24.

6. Wright, James D. (2015). International encyclopedia of the social & behavioral sciences 14 (вид. Second edition). Amsterdam. с. 949. ISBN 978-0-08-097087-5. OCLC 904209795. Архів оригіналу за 11 червня 2020.

7. Brown, James A. (1991). Television "critical viewing skills" education : major media literacy projects in the United States and selected countries. Hillsdale, N.J.: L. Erlbaum Associates. ISBN 0-8058-0786-1. OCLC 22308201.

8. ↑ Медиаобразование и медиаграмотность: мнения экспертов. psyfactor.org. Архів оригіналу за 21 жовтня 2020.

Іванов, Валерій; Волошенюк, Оксана; Кульчинська, Леся (2011). Медіаосвіта та медіаграмотність: короткий огляд. Київ: Академія української преси. 58 с.

Медіаосвіта і медіаграмотність: підручник - ред.-упор. В. Ф. Іванов, О. В. Волошенюк; за наук. ред. В. В. Різуна. - К.: Центр вільної преси, 2012. 352 с.

Шейбе С., Рогоу Ф. Медіаграмотність: Підручник для вчителів / Сінді Шейбе, Фейз Рогоу/ Перекл. з англ. С.Дьома; за загал. ред. В. Ф. Іванова, О. В. Волошенюк. К.: Центр Вільної Преси, Академія Української Преси, 2017. 319 с.

Brown, James A. Television "critical viewing skills" education: major media literacy projects in the United States and selected countries. Hillsdale, N.J.: L. Erlbaum Associates, 1991. 371 p.

Wright, James D. International encyclopedia of the social & behavioral sciences, vol. 14 (Second edition). Amsterdam, 2015. 23 185 p.

# data[].attributes.attachment_link.title
Медіаграмотність - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ме́діагра́мотність, медійна грамотність ( англ. media literacy) - рівень медіакультури, досягнений медіаосвітою, що стосується вміння користуватися інформаційно-комунікативною технікою, виражати себе і спілкуватися за допомогою медіазасобів, свідомо сприймати і критично тлумачити інформацію, відділяти реальність від її віртуальної симуляції - розуміти реальність, сконструйовану медіаджерелами, осмислювати владні стосунки, міфи і типи контролю, які вони культивують.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Плагіа́т (від лат. plagiarius - викрадач) - привласнення авторства на чужий твір або на чуже відкриття, винахід чи раціоналізаторську пропозицію, а також використання у своїх працях чужого твору без посилання на автора.

Юридичне визначення цього терміна вперше з'явилося в українських нормативних документах лише в липні 2001 року в новій редакції Закону України "Про авторське право і суміжні права". Водночас власне явище плагіату має багатовікову історію. Засуджували літературні крадіжки ще відомі поети та мислителі античности - Ювенал, Горацій, Вергілій і Марціал. Останній уперше застосував слово "плагіатор", що латиною означало "викрадач чужих рабів", до літературних грабіжників. У XVII столітті у Франції з'явилися навіть теоретики плагіату. Зокрема, Франсуа Ла Мот ле Вайє у своїй роботі "Академія ораторів" відкрито радив маскувати власну нездатність до творчості плагіатом і навіть давав рекомендації, як, непомітно замінюючи всі вислови вкраденої фрази їхніми синонімами, приховати крадіжку.

Нині єдиного, вичерпного та загальноприйнятого визначення плагіату не існує. Приміром, автори одного з найбільших англомовних ресурсів для виявлення плагіату "Turnitin " дають такі визначення цього поняття:

украсти ідею або слова іншої людини й видати їх за власні;

використати результати роботи іншої людини без вказання джерела, звідки вони взяті;

повністю або частково вкрасти мистецький, науковий або інший твір чи роботу та видати їх за свою;

представити вже існуючу ідею або продукт як новий та оригінальний.

Закон України "Про освіту" (п.4, статті 42) дає визначення "академічного плагіату - оприлюднення (частково або повністю) наукових (творчих) результатів, отриманих іншими особами, як результатів власного дослідження (творчості) та/або відтворення опублікованих текстів (оприлюднених творів мистецтва) інших авторів без зазначення авторства"

Таким чином, плагіат в будь-якому разі розглядається як шахрайство, суть якого - у крадіжці чужої роботи або її частини і представленні її як власної. Загалом, плагіат можна поділити на три основні типи:

1. Копіювання чужої роботи (як без, так і з відома) та оприлюднення її під своїм іменем.

2. Представлення суміші власних та запозичених в інших аргументів без належного цитування джерел.

3. Перефразування чужої роботи без належно оформленого посилання на оригінального автора або видавця.

Правила цитування

Цитування має використовуватися в усіх випадках, коли в роботі використовуються дані, взяті зі сторонніх джерел, а не отримані або створені безпосередньо автором. Порушення вказаних нижче правил і їх недотримання має розцінюватися як плагіат:

якщо думка автора наводиться дослівно, то її слід взяти в лапки;

якщо цитується великий уривок тексту, то він може не братися в лапки, натомість - виділяється або відбивається від решти тексту певним способом (набирається іншим кеглем, шрифтом, накресленням, відбивається від основного тексту більшими абзацними відступами тощо);

допускається скорочення цитати, яке не веде до викривлення думки автора. Місце скорочення має бути відзначене в цитаті квадратними дужками з трикрапкою всередині;

допускається перефразування цитати, зміна словоформ чи відмінків певних слів. В такому разі, цитата в лапки не береться, але в квадратних дужках обов'язково ставиться посилання на джерело (його порядковий номер зі списку використаної літератури, який додається до роботи);

в списку використаної літератури завжди слід вказувати навіть ті джерела, які використовувалися під час підготовки роботи і вивчення теми, навіть якщо прямих посилань чи цитувань цих джерел в роботі нема.

Серед відомих випадків звинувачень у плагіаті в українському суспільстві можна зазначити такі:

Марко Вовчок протягом 1870-1872 років публікувала в петербурзькому місячнику "Переводы лучших иностранных писателей" переклади російською, зроблені найнятими нею людьми, під власним прізвищем. Пізніше одна з цих наймичок підсунула Вовчок переклад казок Андерсена, який насправді просто списала зі зробленого два роки тому перекладу кількома іншими перекладачками. Казки вийшли друком, а справжні автори перекладів здійняли галас. В результаті, третейський суд з 19 літераторів визнав Вовчок винною у плагіаті. Зізнатися в тому, що насправді твори вкрала не вона, письменниця не могла. Адже тоді б з'ясувалося ще й те, що вона таємно наймала перекладачок і їхні роботи підписувала власним прізвищем.

Павло Загребельний наприкінці 70-х років XX ст. майже повністю списав передмову до українського видання творів Анатоля Франса з монографії Якова Фріда "Анатоль Франс та його час". У 1981 році в збірнику "Неложними устами" Загребельний оприлюднив повість "Кларнети ніжності", в якій запозичив без посилань на авторку великі фрагменти спогадів Надії Суровцової-Олицької, на той час ще не оприлюднених в СРСР (можливо, рукопис був вилучений під час обшуку, проведеного КДБ в квартирі Суровцової, і потрапив до Загребельного завдяки його знайомствам).

Володимир Литвин в 1991 році оприлюднив в журналі "Політика і час" кілька статей, в яких без жодних посилань запозичив фрагменти публікацій інших авторів, зокрема Олексія Гараня. Проте факт плагіату залишався невідомим, аж поки Литвин не очололив адміністрацію президента Леоніда Кучми і у 2002 році в газеті "Факты и комментарии" не з'явилася підписана ним стаття "Громадянське суспільство. Подумаємо ще раз". Вже за кілька днів журналісти встановили, що ця стаття є фактично дослівним перекладом статті "Think Again: Civil Society" американського політолога Томаса Каротерса, написаної взимку 1999-2000 для журналу "Foreign Policy". Вже 1 лютого Литвин визнав, що статтю писав не сам. Проте звинувачення у плагіаті відкинув. Натомість сказав, що опублікував реферат статті американця. Втім, журналісти Української правди відмітили, що посилань на оригінал статті, істотних скорочень, притаманних реферату, в статті Литвина порівняно зі статтею Каротерса не виявлено. Пізніше Литвин заявив, що Каротерс не має до нього претензій, але Каротерс спростував цю заяву. 2006 р. за авторства Володимира Михайловича вийшла тритомна "Історія України". Майже половина першого тому, 432 сторінки, повторювала зміст наукових робіт українських істориків Наталі Яковенко й Олексія Толочка. За даними газети "2000" 2008 р. на форумі "Європа - Україна" Литвин виступив з промовою, деякі частини якої майже дослівно збігалися з текстом інтерв'ю "Новый кризис опаснее чумы и мировой войны" російського професора Сергія Капіци, опублікованого 12 лютого 2008 р. у виданні "Известия". При цьому, жодного разу про росіянина український політик не згадав.

У 1999 році дисертацію Михайла Пасічника "Варшава, Москва і Стамбул у боротьбі за Україну (1657-1665)", подану на вчену раду Інституту української археографії та джерелознавства НАН України, було визнано плагіатом через використання в ній неопублікованого рукопису О. Переяславського (О. Шпилинського) "До історії війн Руїни" під своїм іменем. На той час Пасічник вже випустив однойменну монографію-плагіат "Варшава, Москва і Стамбул у боротьбі за Україну (1657-1665)", але дисертацію із захисту мусив зняти. 23 січня 2008 року на засіданні спеціалізованої вченої ради Ужгородського національного університету відбувся успішний захист дисертації Пасічника на здобуття наукового ступеня доктора історичних "Проблеми розбудови української державності після визвольних змагань (1657-1665 рр.)". Отже, Пасічник пішов на повторний захист з текстом тієї ж самої дисертації, хіба що з незначними редакторськими правками. Експертна рада Вищої атестаційної комісії ухвалила скасувати рішення Ужгородської спецради і відмовити у видачі диплома доктора історичних наук, але Пасічник подав апеляцію. Апеляційна комісія у складі чотирьох осіб заперечила рішення членів Експертної ради ВАК України з історичних наук і визнала, що "дисертація М. С. Пасічника є самостійним науковим дослідженням, в якому висвітлено важливу наукову проблему".

Юрій Винничук у 2001 році написав книжку "Таємниці львівської кави", щонайменше чотири з восьми глав якої виявилися недбалим перекладом книжки Миколи Пучерова "Всё о кофе", виданої у 1988 році. Плагіат викрили лише у 2016 році (Винничук і досі визнає лише запозичення кількох сторінок рецептів, що мандрують з книжки до книжки різних авторів) тож книжка Винничука встигла витримати вісім видань і стати лауреатом Форуму видавців у Львові.

У 2006 році Петро Кравчук заявив про те, що викладачка кафедри географії Донецького інституту соціальної освіти Бугайова Тетяна Іванівна видала під своїм іменем книгу "Тайны материков и океанов. Удивительные природные явления" (ISBN 966-338-378-X), яка є дублюванням його науково-популярної книги Географический калейдоскоп (книга побачила світ у 1988 році у видавництві "Радянська школа" тиражем 130 тисяч екземплярів). Того ж року книгу переклали ще й українською мовою і Бугайова Т. І. видала другий плагіат під назвою "Рекорди географії. Таємниці планети Земля".

У монографії В. В. Вірченко і А. П. Коцура "Жіночі навчальні заклади у м. Києві (1861-1920 рр.)" (2007) трапляються численні текстові збіги з дисертацією К. А. Кобченко "Київські вищі жіночі курси в контексті боротьби за освіту жінок в Україні (1878-1920 рр.)" (2004). Зокрема, збігається майже весь матеріал, присвячений історії Київських вищих жіночих курсів. В одних місцях текст К. А. Кобченко прямо переписано, в інших - переказано без посилань на першоджерело.

Юлія Тимошенко в 2007 році написала для журналу "Foreign Affairs" статтю під назвою "Стримування Росії", в якій, як з'ясувалося, скопіювала без посилань на автора кілька великих фрагментів статті Аркадія Островського з журналу "Economist". На запит журналістів партійна пресслужба відповіла, що посилання в рукописі були, але з технічних причин зникли під час публікації. Проте вже в в 2009 році у промові з нагоди 70-річчя початку Другої світової війни в Гданську Тимошенко дослівно повторила фрагмент промови Роберта Кеннеді 1968 року - також без жодних посилань на її автора. В 2011 році в колонці "Різдво ув'язненої" Юлії Тимошенко таким самим чином використала фрагмент статті Вацлава Гавела "Відповідальність і дух" 1998 року.

28 червня 2011 року під час церемонії вручення дипломів у Києво-Могилянській академії секретар Ради національної безпеки та оборони Раїса Богатирьова виступила з промовою перед випускниками. Виявилося, що цілі шматки виступу української чиновниці збігаються з промовою глави корпорації Apple Стіва Джобса перед випускниками Стенфордського університету в 2005 році.

У 2011 році "Українська правда" опублікувала матеріали розслідування, які свідчать про те, що книга тодішнього президента України В. Януковича "Opportunity Ukraine" містить абзаци з текстів, які раніше виходили за підписом різних осіб, зокрема Юрія Луценка, Тараса Стецьківа, Максима Михайленка, Віталія Сича, В'ячеслава Піховшека, Романа Манєкіна, Василя Волги та невідомої студентки Галі, яка виклала на базі рефератів свій реферат на тему "Центризм как элемент политической власти в России на примере партии „Единая Россия"".

У травні 2012 року професор Єльського університету Тімоті Снайдер звинуватив у плагіаті народного депутата України Вадима Колесніченка і ГО "Міжнародний антифашистський фронт": за його словами в книзі "ОУН і УПА: дослідження „історичних міфів"" Колесніченко без дозволу Снайдера опублікував його запис в блозі самостійно кваліфікувавши його як наукову статтю. Вадим Колесніченко відкинув усі звинувачення в плагіаті, вважаючи їх "недостойними обговорення".

У січні 2015 року плагіат був виявлений у докторській дисертації лікаря-гінеколога Вікторії Володимирівни Євдокимової, яку вона захистила в Одеському національному медичному університеті в 2013 році. Науковим керівником В. Євдокимової був академік Академії медичних наук України, доктор медичних наук, професор Валерій Миколайович Запорожан, в роботах якого теж був виявлений плагіат.

У січні 2016 року плагіат було виявлено в докторській дисертації Катерини Кириленко, дружини міністра культури України, що спонукало академіка-секретаря відділення фізики та астрономії НАН України Вадима Локтєва звернутися до Міністерства освіти і науки України з проханням перевірити обґрунтованість присудження К. Кириленко ступеня доктора наук. Цікаво, що текст, вкрадений Катериною Кириленко, сам по собі виявився абсолютною псевдонауковою маячнею.

Сервіс пошуку плігіату українського походження Unplag, Східноукраїнський фонд соціальних досліджень, Харківський національний університет ім. Каразіна та SCS Journal провели ряд соціологічних досліджень та виявили що 90 % студентів користувались чужою інтелектуальною власністю. При цьому лише 53 % студентів говорять, що їм розповідають про плагіат у навчальних закладах, в той час як 76 % викладачів стверджують, що вони попереджували студентів про це правопорушення.

У 2015 р. було обрано склад Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти (НАЗЯВО). На посаду Голови НАЗЯВО було запропоновано професора Олександра Волосовця, якого пізніше неодноразово викрили в плагіаті.

У 2016 р. до складу НАЗЯВО було обрано Руслана Гурака, у науковій статті якого був виявлений плагіат. Також з'ясувалося, що його кандидатська дисертація має текстові збіги з російською дисертацією; судова експертиза підтвердила наявність плагіату в дисертації Р. Гурака.

У квітні 2017 р. плагіат виявлено в кандидатській дисертації Арсенія Яценюка ("Організація системи банківського нагляду і регулювання в Україні"). За твердженням Тетяни Пархоменко, 70 сторінок дисертації містять тексти без посилань на їхніх справжніх авторів. З них 39 сторінок скопійовано майже повністю, а 7 сторінок є перекладом з англомовних джерел.

У червні-серпні 2020 року великі обсяги плагіату було виявлено в опублікованих наукових роботах та докторській дисертації (25,4% в основному тексті дисертації) претендента на посаду міністра освіти і науки Сергія Шкарлета. Шкарлет подав позов до ОАСК щодо дій НАЗЯВО і заявив про виграш даної справи, проте станом на 5 квітня 2021 року офіційного опублікування рішення суду не було. Незважаючи на протести науковців і відсутність підтримки профільного комітету Верховної Ради України, він був призначений міністром.

У 2022 р. було виявлено, що стаття декана факультету психології Київського національного університету імені Тараса Шевченка, члена-кореспондента Національної академії педагогічних наук України, доктора психологічних наук, професора Данилюка Івана Васильовича є плагіатом зі студентської дипломної роботи. У підсумку стаття була відкликана.

Незважаючи на роботу, яку провадять громадські та суспільні організації, плагіат продовжує своє "життя" в Україні та за її межами. Потрібно усвідомлювати, що плагіат присутній у будь-якій країні, але в кожній з них по-різному реагують на таке явище.

Наприклад, у Великій Британії в 2009 році зареєстровано 17000 випадків різного виду плагіату. Огляд розгулу плагіату в РАН та домінування подарункового та проданого співавторства наведено в огляді "Russian journals retract more than 800 papers after 'bombshell' investigation".

1. Ніколаєв, Євгеній (19 травня 2006). Что такое плагиат, или О западных стандартах научной этики [Що таке плагіат, або Про західні стандарти наукової етики]. Освійтній портал (рос.). Архів оригіналу за 30 жовтня 2011.

2. Цалик С. Як Марко Вовчок літературних негрів наймала // Журнал "Країна", № 27, 15.07.2011 року.

3. Олексій Гарань. Плагіатор - моральний авторитет для Академії наук, Інтера, ДТ? Блоги УП, 03 квітня 2008

4. Потульницький В. Монографія, написана за 19 років до народження автора [Архівовано 16 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Український гуманітарний огляд. - 2001. - 6.

5. Мороз, Олена (1 жовтня 2009). Донеччанка вкрала у волинянина... наукову працю?. Газета Віче-інформ. с. 1, 9. Архів оригіналу за 15 березня 2010.

6. Т.Урядова. Значить книга цікава... // Газ. "Нове життя", 24 лютого 2007 р., с. 11

7. Юлия Тимошенко: плагиат из СИЗО / Мустафа Найем // Українська правда: Блог Мустафи Найема. - 2012. - 1 лютого.(рос.)

8. Щербина С. Плагіат Раїси Богатирьової - Українська правда, 1 серпня 2011 року.

9. Лещенко С., Каплюк К. Книга Януковича - плагіат президентського масштабу - Українська правда, 2 вересня 2011 року.

10. Американский профессор обвинил Колесниченко в плагиате. От украинского нардепа требуют извинений и уничтожения всех бумажных копий его книги. - Сегодня.ua, 26 травня 2012 року.(рос.)

11. Украинских студентов проверили на плагиат. И расстроились.

12. Яценюк А. П. Укр. акад. банк. справи. Організація системи банківського нагляду і регулювання в Україні. Автореф. дис. канд. екон. наук: 08.04.01. - Суми, 2004. - 20 с. // НБУВ, шифр РА330768

13. Науковиця знайшла 70 сторінок плагіату у кандидатській дисертації Яценюка. Українська правда _Життя.

14. Ректор "Чернігівської політехніки" може очолити Міністерство освіти [Архівовано 29 червня 2020 у Wayback Machine.] // Національна суспільна телерадіокомпанія України

15. Профільний комітет Ради не підтримав призначення Шкарлета міністром освіти. РБК-Украина (рос.). Архів оригіналу за 18 червня 2020.

16. Міністр зі шлейфом плагіату. Рада призначила Шкарлета керівником Міносвіти. BBC News Україна (укр.). Архів оригіналу за 17 грудня 2020.

17. Епідемія академічного плагіату в цифрах [Архівовано 2018-11-15 у Wayback Machine.], 2016

18. РІВЕНЬ ПЛАГІАТУ В СТУДЕНТСЬКИХ РОБОТАХ У КРАЇНАХ ЄВРОПИ [Архівовано 2018-11-15 у Wayback Machine.], 2016

19. Statystyki plagiatowania w Europie 2016 rok. Plagiat w Stanach Zjednoczonych [Архівовано 2018-11-15 у Wayback Machine.], 2016.(пол.)

Плагіат як соціальнокомунікаційне явище : монографія / Олена Рижко ; Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка. - Київ : Паливода А. В., 2017. - 387 с. : табл. ; 20 см. - Бібліогр. в кінці розд. - 500 пр. - ISBN 978-966-437-502-0

Плагіат у вищій освіті // Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти. - 2019

СТАН І ПРОБЛЕМИ БОРОТЬБИ З ПЛАГІАТОМ В УКРАЇНСЬКІЙ ОСВІТІ // НІСД. - 2017.

Neville, Colin; Colin, Neville (2007). The complete guide to referencing and avoiding plagiarism. Maidenhead, UK: McGraw-Hill Education. ISBN 978-0-335-22089-2.

Lipson, Charles (2008). Doing Honest Work in College: How to Prepare Citations, Avoid Plagiarism, and Achieve Real Academic Success (вид. 2nd). Chicago, IL: University of Chicago Press. ISBN 9780226484778. (Попередній перегляд. Кількість відображених сторінок буде обмежено.)

Сичивиця, Олег (2008). Авторство і псевдоавторство в науці. Стаття друга. Плагіат і плагіатори. Соціогуманітарні проблеми людини (№ 3): 39-47.

# data[].attributes.attachment_link.title
Плагіат - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Плагіа́т (від лат. plagiarius - викрадач) - привласнення авторства на чужий твір або на чуже відкриття, винахід чи раціоналізаторську пропозицію, а також використання у своїх працях чужого твору без посилання на автора. Юридичне визначення цього терміна вперше з'явилося в українських нормативних документах лише в липні 2001 року в новій редакції Закону України "Про авторське право і суміжні права".