# data[].attributes.headline
זיכרון מיסודות ב

# data[].attributes.subject
זיכרון מיסודות ב

# data[].attributes.body
בשנה שעברה העמקנו במודלים יישומיים מגוונים שנתנו לנו פרספקטיבות שונות לגבי אופן הטיפול של אוכלוסיות שונות. העמקנו בחשיבות מהימנות ותוקף של כלי אבחון על מנת לבסס את שיטת ההערכה ובהמשך הטיפול שלנו.

# data[].attributes.headline
ציפיות מיסודות ג

# data[].attributes.subject
ציפיות מיסודות ג

# data[].attributes.body
הציפיות שלי מהשנה הן לקבל כלים מועילים שיעזרו לי בקליניקה, הן מבחינת צורת החשיבה שאני מפעילה והן מבחינת היכולות המקצועיות שאני מקבלת שמתבססות על ידע תיאורטי מוכח.

# data[].attributes.body
הרציונל מאחורי כתיבת מטרות טיפול באופן מסודר ושיטתי מובנות לי היטב. אני מבינה את הצורך בניסוח ממוקד שעוזר להבנה שלי כמטפלת ומדייק את החשיבה שלי להמשך תכנון הטיפול, וגם תורם למוטיבציה של המטופל להשיג מטרה שתהיה ריאלית עבורו.

# data[].attributes.body
בשיעור זה עברנו על מטרות הטיפול לתיאור המקרה. אני חושבת שמה שלקחתי מהשיעור זה אלמנט הזמן. מה הזמן הראלי לביצוע של פעולות פשוטות כמו לבוש לאדם בעל מגבלה. מדובר על פעולות יום יומיומיות תפקודיות שמעודדות עצמאות, ולאדם הממוצע ללא בעיה תפקודית לוקח שניות בודדות לבצע זאת. וזאת כבר פעולה אוטומטית שנטמעה בזיכרון לטווח ארוך שלנו. זה גורם לחשוב על שתי האוכלוסיות שמתמודדות עם בעיה תפקודית: מולדת ונרכשת. כמה שונה ודומה ההתמודדות בשני המקרים.

# data[].attributes.body
אני מרגישה שהשיעור של היום פתח אותי לאפשרות חדשה שלא ידעתי שקיימת - הטיפול מרחוק. אני חושבת שזה גרם לי לחשוב לגבי עתידי המקצועי מהפן התעסוקתי, האם טיפול מרחוק יכול להתאים לי בהמשך הדרך? כחלק מההתפתחות הטכנולוגית אני חושבת שזה בלתי נמנע ובעתיד יהווה חלק אינטגרלי מתכנית השיקום בריפוי בעיסוק. זה מדהים שהאדם יכול לבצע את הטיפול בביתו, בסביבה המוכרת תוך תמיכה של מטפל עיקרי. הטיפול ששרון ביצעה לסובחי תוך כדי השיעור הציג את התוכנה המצוינת. היא נראית נוחה למשתמש, פשוטה ויעילה. שמחתי לשמוע שטיפול מרחוק משפיע לטובה וניתן ליצור קשר טיפולי קרוב גם כאשר אין קרבה פיזית.

# data[].attributes.body
בשיעור של היום הכרנו את אורלי בוני מנהלת השירות הארצי לריפוי בעיסוק. שיעור זה העמיק לי את ההבנה שבחרתי במקצוע שהכי מתאים לי. אני חושבת שמה שהכי לקחתי מההרצאה הוא המשמעות שאנחנו עוזרות למטופלים למצוא, ומהצד השני כמה אנחנו עוזרות למטופל בתפקודים משמעותיים לתפקוד תקין ביום יום. כלומר, אני מרגישה שיש 2 זוויות לתפקיד המרפאה בעיסוק - הראשון הוא תמיכה בתפקודי יום יום משמעותיים, שלפעמים המטופלים לא מבינים כמה הם משמעותיים, והשני הוא יצירת משמעות דרך עיסוקים שונים, מגוונים ומותאמים אישית למטופל. כמה השפעה יש על איכות חיים של האדם בכללותו בתור מרפאה בעיסוק.

נקודה מעניינת שאורלי דיברה עליה היא שמרפאות בעיסוק נותנות טיפול פליאטיבי שהוא טיפול תומך לאנשים עם מחלות חשוכות מרפא. זה העצים את ההבנה שבכל גיל וכל מצב, ניתן לעזור לאדם להרגיש משמעות כל עוד הוא קיים.

אני מרגישה שלאורך שנות התואר אני מצליחה לפתח ראיה רחבה יותר מכל אדם אחר ואף מקצועות טיפוליים אחרים בצורת הסתכלותי על סיטואציה, סביבה והיבטי האדם השונים.

# data[].attributes.body
כשבחרתי מקצוע טיפולי רציתי לעזור לאנשים ככל שביכולתי. לא מעט פעמים כשהלכתי למטפלים ממגוון סוגים הרגשתי שאני לא מבינה מה קורה בטיפול ואיך זה עוזר לי. השיעור היום הדגיש לי את הצורך בשיקוף ושיתוף המטופל אודות מצבו ושיטת ההתערבות המבוצעת עליו.  כאשר אני מגיעה לטיפול חשוב לי לדעת שהטיפול שאני מקבלת הוא הטוב ביותר וכבר עזר לרבים נוספים ואין ספק בתועלתו. על כן, אני צריכה לספק למטופל את אותן דרישות שיש לי. אמנם, זה באמת לא פשוט להתעדכן ולהשקיע זמן ומאמץ בחקירה על דרכי התערבות חדשות, אך זה הכרחי על מנת להבטיח טיפול ברמה הגבוהה ביותר. ואני מצפה מעצמי להעניק טיפול שאני מרגישה שהוא מועיל ואני גם מבינה למה בחרתי בו ויש לי ביטחון בטיפול עקב כך (וזה גם מה שאני משדרת למטופל, מה שיכול אף להשפיע על יכולותיו כי הוא מרגיש ביטחון - יש איתו בעל מקצוע שבאמת יודע מה הוא עושה).

# data[].attributes.body
החיים הם מסע התפתחות, אנו מתפתחים דרך מצבים שקורים לנו בחיים. אנחנו כדמות טיפולית חלק משלב ההתפתחות של אדם בעל מגבלה בין אם היא פיזית או נפשית. אנחנו עוזרות לאדם להתמודד עם המחלה, או ללמוד לחיות איתה בצורה הכי מיטבית שניתן. בשני המצבים האדם עובר שיעור בחייו ומתפתח מעצם תגובתו למצב בו נמצא. ההבנה שלנו את עצמינו היא זאת שמובילה אותנו להתפתחות. ככל שנהיה יותר מודעים לדפוסי החשיבה וההתנהגות שלנו נוכל לעשות שינוי שיטיב עימנו ויעביר אותנו שלב בהתפתחות כבני אדם. לכן, חשוב לדעת שלהורינו יש השפעה רבה על כל צורת החשיבה שלנו. כל מה שספגנו מהורינו לאורך השנים בין אם זה ערכים, אווירה, קורבנות ועוד יעצבו את המיינד שלנו. ככל שמתבגרים שמים לב לדפוסי התנהגות שאנחנו לא מתחברים אליהם בהורינו, ואז אנחנו נוקטים בגישות שונות על מנת לא להיות כמוהם. אבל מה שחשוב לראות שהגישות שאנחנו בוחרים הם לא ׳׳אותה הגברת בשינוי אדרת׳׳. לפעמים אנחנו לא מודעים כמה צורת החשיבה שלנו מעוצבת על פי המאפיינים של הורינו, הרי לא ניתן להעלים את כל השנים בהם התודעה שלנו ספגה את הסביבה הכי קרובה אלינו שאלו הורינו. ברגע שיש מודעותֿ ניתן לשים לב לאלמנטים שבאים לידי ביטוי בנו בצורה עמוקה יותר ומשם לשאוף לשינוי. עם זאת, צריך לזכור שהורינו עשו את הכי טוב שלהם ואנחנו כמותם, אבל המטרה שלנו בחיים היא ללמוד איך לשפר ולשדרג את עצמינו. הרי כל דור הוא יותר מתקדם מקודמו וזוהי ההתפתחות.

# data[].attributes.body
כמטפלת אני אחראית לטיפול שאני מעבירה, ועל מנת שהטיפול יהיה האידיאלי ביותר עבור המטופל חשוב שהקשר שלי איתו יהיה מדויק.

גם לי וגם למטופל שלי יש דפוסי חשיבה והתנהגות שרכשנו מהסביבה החברתית, המשפחתית ועל ידי בחירות אישיות לאורך החיים. כל אדם הוא שונה, ועם כמה שאנחנו דומים וזקוקים לאותם צרכים, הדרך שאנו מקבלים אותם יכולה להיות אחרת. ואת זה צריך לקחת בחשבון בעת טיפול. כשמטפלים באדם ורוצים לקדם אותו אנחנו זקוקים לשיתוף הפעולה שלו, לנכונות ולמוטיבציה שלו להצליח ולהשתפר. זה מתאפשר בזכות הקשר הטיפולי וככל שאני אשאף כמטפלת לקשר חזק, מכיל ומבין כך אצליח לעזור למטופל שלי ושנינו נהיה מסופקים.

ממש כמו זוגיות או חברות, ככל שאנחנו מכירים אחד את השני יותר טוב, ולומדים להתייחס לתגובות של האחר לפי צורת החשיבה שלו כך אנחנו מכילים יותר ומסתדרים עם האדם.

התגובות שלנו = התנהגות, ואופן ההסתכלות על התגובה של אדם אחר = צורת חשיבה

אז כמו במערכת יחסים זוגית, כך גם בטיפול אנחנו צריכים להשתמש בעצמינו על מנת לתקשר בצורה מיטבית.

המילה פה היא מודעות פנימית לדרך שאני חושבת והדרך שאני מגיבה באופן אינטואיטיבי, ומודעות לאדם הנמצא מולי ולדפוסים שלו על סמך היכרות איתו.

ככל שנכיר יותר את עצמינו ואת הדפוסים שלנו נדע להתאים את התגובה שלנו למטופל.

וגם ככל שנכיר את המטופל, ככל שנבין יותר את הרקע שלו, התרבות והערכים יהיה לנו קל יותר להגיב באופן מותאם.

מהצד השני ניתן לומר שההיכרות עם המטופל עוזרת לנו גם בסיטואציות שהוא מתנהג באופן לא רגיל, ועל ידי המודעות שלנו לכך נוכל לדעת מתי להיות רגישים יותר ומהי התגובה היעילה ביותר עבורו.

# data[].attributes.headline
שיעור 8 ואחרון

# data[].attributes.subject
שיעור 8 ואחרון

# data[].attributes.body
כשאני כסטודנטית לריפוי בעיסוק מקבלת החלטות לגבי מטופלים, חשוב לי לקחת בחשבון את כל המשמעויות של ההחלטה. אני צריכה שתהיה לי תמונה ברורה ומלאה בראש של כל ההיבטים: איך המטופל תופס את הסיטואציה, איך אני כמטפלת עם הערכים האישיים שלי רואה אותה, ואיך המסגרת שבה אני פועלת מתייחסת למצב.

כשיש תחושת התנגשות פנימית, שבה משהו מרגיש לי לא נכון, זו דילמה אתית. דילמות כאלה קשורות לערכים האישיים שלי ולמוסר שלי כבת אדם, והן דורשות ממני לשלב בין ערכי המקצוע לבין החשיבה הרפלקטיבית שלי.

אני מבינה שאינטואיציה היא כלי חשוב, אבל היא לא תמיד נקייה מהטיות אישיות או דעות קדומות. ככל שאהיה מודעת לכך, אוכל לראות את הדברים בצורה רחבה יותר ולצמצם את ההשפעה של הטיות טבעיות על קבלת ההחלטות שלי.

חשוב לי לזכור שכל מקרה עומד בפני עצמו. למרות שהכללים האתיים נועדו להנחות אותי, יש סיטואציות שבהן הם לא מתאימים במדויק למציאות. במקרים כאלה, אני צריכה לשקול את המצב לפי הניסיון והידע שיש לי, לנתח את העובדות, להתחשב בהטיות שלי, ולפעול כך שהמטופל יקבל את המענה הטוב ביותר.

כסטודנטית בתחילת הדרך, אני יודעת שלפעמים אעשה טעויות, וזה טבעי. אם אני מרגישה שביצעתי פעולה שלא לגמרי עולה בקנה אחד עם ערכי המקום או הקוד האתי, חשוב לי לא להאשים את עצמי. הרי הכוונה שלי תמיד טובה, ומהטעויות האלה אני לומדת. במצבים כאלה כדאי לנתח את מה שקרה, להבין עד כמה זה משמעותי, ולזכור שהמוסריות כבת אדם היא חלק בלתי נפרד מהתפקיד שלי.

השיעור לימד אותי שחשוב שאכיר לעומק את הקוד האתי ואשתמש בו כדי להנחות אותי. הוא כלי משמעותי, אבל לצד זה אני צריכה תמיד להפעיל שיקול דעת ולהבין שאני לומדת ומתפתחת כל הזמן, גם דרך טעויות, וזה מה שיגרום לי להפוך למטפלת טובה יותר.