# data[].attributes.headline
Онлайн-гра
«Суперкоманда проти мін!»

# data[].attributes.subject
Онлайн-гра
«Суперкоманда проти мін!»

# data[].attributes.body
Привіт!

Ми — Суперкоманда.
Наша місія — навчити всіх дітей
на планеті уникати небезпеки.

Сьогодні у нас спільна загроза —
підступні міни та інші вибухонебезпечні
предмети. Якщо ти зможеш успішно
пройти наш тест, ти — захищений!

Перейди за посиланням, зіграй гру, отримай сертифікат.

https://game.bezpeka.info/

# data[].attributes.attachment_link.title
Суперкоманда проти мін!

# data[].attributes.attachment_link.description
Завдання від Суперкоманди проти мін! Зможеш пройти тест супергероїв з майбутнього?

# data[].attributes.headline
Ліцей ЕРУДИТ

# data[].attributes.subject
Ліцей ЕРУДИТ

# data[].attributes.headline
Літні канікули

# data[].attributes.subject
Літні канікули

# data[].attributes.headline
Антонівський міст

# data[].attributes.subject
Антонівський міст

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Літня школа співробітництва

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
літнє навчання онлайн

# data[].attributes.headline
Місто майбутнього

# data[].attributes.subject
Місто майбутнього

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
 ліцей майбутнього

# data[].attributes.attachment_link.title
задача про козу капусту та вовка

# data[].attributes.headline
зоряний інтеграл

# data[].attributes.body
зоряний інтеграл

# data[].attributes.headline
озвучення задачі

# data[].attributes.subject
озвучення задачі

# data[].attributes.headline
озвучення вірша

# data[].attributes.subject
озвучення вірша

# data[].attributes.headline
озвучення вірша

# data[].attributes.subject
озвучення вірша

# data[].attributes.headline
Тарас Шевченко. "Мені тринадцятий минало..."

# data[].attributes.subject
Тарас Шевченко. "Мені тринадцятий минало..."

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Тарас Шевченко Мені 13 минало 

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко — Мені тринадцятий минало... (аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Т. Шевченко "Ой три шляхи широкії"

# data[].attributes.subject
Т. Шевченко "Ой три шляхи широкії"

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Тарас Шевченко Ой три шляхи широкії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УкрЛіб Аудіокниги

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко — Ой три шляхи широкії... (аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Т.Шевченко "Три літа"

# data[].attributes.subject
Т.Шевченко "Три літа"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анастасія Худан

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко - Три літа

# data[].attributes.headline
І. Франко. Казка "Три міхи хитрощів"

# data[].attributes.subject
І. Франко. Казка "Три міхи хитрощів"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Дерево Казок

# data[].attributes.attachment_link.title
ᐈ Три міхи хитрощів — казка І. Франко | Читати на Дерево Казок

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати онлайн ⭐ казку Івана Франка ⚡ про три міхи хитрощів безкоштовно українською мовою на проекті Дерево казок

# data[].attributes.headline
Богдан Лепкий "Перша зірка"

# data[].attributes.subject
Богдан Лепкий "Перша зірка"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лепкий б. с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша зірка - Лепкий Богдан Сильвестрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Лепкий Б. С. Перша зірка

# data[].attributes.headline
 Оповідання Івана Франка  "Два приятелі" 

# data[].attributes.subject
 Оповідання Івана Франка  "Два приятелі" 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І що ви, куме, говорите о приязні! Приятелі, приятелі! А я вам не знати що ставлю і кажу, що нема на світі правдивої приязні ані правдивих приятелів! Звіть мя яким хочете, говоріть що вам злюбиться, я все буду своє! Бо і що ж то: приятель? Чи найдете такого приятеля, щоби вам або там в нужді поміг, або чим-будь порятував? От говориться, аби ся говорило, та й годі! А сли хочете, то я вам ось зараз і доказ розкажу, аби-сьте знали, як-то мало нині мож спуститися на приятеля!

Таже ви знаєте, в якій я був приязні з Хомою Підгорбочним. Та й як же нам було й не побратиматись! Ми, бачите, оба були парубки на ціле село; хлопці, мов дуб'я, крепкі. На маєтку родичів бог не скривдив ані нас на працьовитості. Вистроїмося, бувало, щонеділі, як бог приказав,- не сором межи людей показатися. А дівчата! О, що вже тоті не налітаються за нами, то святий їх Андрій один знає! Звісно, чисті хлопаки і неабияких батьків діти.

Товаришували ми з Хомою, що аж любо. Чи, бувало, в ліс по дрова, чи в очерети зо стрільбами на качки, чи до танцю, чи й до другого діла, оба та й оба. І не було межи нами ніякої ані сварки, ані незгоди. Скаже, було, Хома: "Семене, вийди завтра на мою сіножатку підняти там троха трави, твоя вже покошена!" - "Та чому не вийти? Вийду!" - говорю. Скажу, було, Хомі: "Побратиме, у вас нема роботи, возьміть наш волок та понаправляйте, підемо з неділі в Дністер на рибу". -"А, то добре!" - каже Хома і зараз бере волок до направи.

Наше село, як бачите, над самим Дністром, та й ще на рівнині. А ми оба дуже охочі були до рибацтва. Підемо, бувало, чи то з саками, чи з волоком, чи, як у повінь, з крошнями, наловимо такої красоти, що кар-карезний! Є що і собі, і на продаж.

Ну, нічого! Парубочили ми з Хомою, як рідні брати. Не раз і дивувалися люди. "Як вони,- кажуть,- погодяться? Та то немов огонь а вода!" Я, бачите, зроду повільний собі, а Хома - то прудке, як іскра. Але що то й говорити! Стали приятелями, то годі вже позад себе оглядатися! Якось ми погодилися, та й ще й як. Коби так наша громада кождого разу годилася при виборі нового війта, то, певно би, не було у нас не раз такої кавзи, як буває!

Ех, літа, літа молоді! Хороші би ви були, золоті би ви були для кождого парубка, сли би не приходила на вас тота страшна відьма - бранка. Ще то тепер, то все фрашки. Возьмуть тебе до війська, ну, бодай чоловіка за чоловіка держать: не збиткуються, як над німиною. Правда, прийдеся ще й тепер не одному відобрати своє, заким тої муштри вивчиться, та що то против давного? А втім, і старі люди говорять: доти пес не навчиться плавати, доки єму в вуха не наллєся. Нема науки без муки. Але ж бо тепер сам той асентерунок - то вже не такий страшний, як бувало. Ставишся раз, другий, третій,- не возьмуть, випишуть, і ти вільний, хоч женися, хоч дальше гуляй! Але за моїх часів, о, то не туди йшло! Крий нас боже від такого! То, бувало, мандатор сам списує і подає, кого йому подобаєся, до асентерунку, не питає, чи він уже ставився три, чи шість, чи кілько разів. Так, бувало, не один бідолаха і десять, і п'ятнадцять літ жиє в вічнім острасі. "Ось,- гадає собі,- спадуть шандарі, закують у ланцюжки, та й гайда під міру!" А то, бачите, не на те йшло, що нині. Не йшли хлопці так самі до бецирку, не ставились так, як тепер,- утікали і ховалися хто куди міг, а мандатори з шандарями волочилися за ними по всіх закамарках. Погано було жити на світі.

Ось десь так серед м'ясниць чуємо і ми: записано нас до асентерунку. Боже! зів'яло в мені серденько, як-єм тото почув. А мій Хома аж одеревів цілий, сердешний.

- Не дожидаймося,- каже, Семене, лихої години на себе, утікаймо!

- Утікаймо! - кажу й я та й побіг домів збиратися.

Тато, мама, всі дома як почули, що дієся, так і померкли

з превеликого жалю.

- Синочку, синочку! - заводила мама.- Одного тя маю, як одну душу в бога, та й того ми тя хотять відібрати!

- Цить, стара,- сказали тато крізь сльози,- не держи єго, най іде, чень єго бог милосердний устереже від тяжкої нужди! Збирайся, небоже, прощайся з матір'ю, з сестрами, підемо, підведу тя за село.

Зібрався, попрощався. Ненька умліли, як я вийшов.

- Семене, Семене, вернися! - кричали вони.

Я вернувся.

- Най хоть надивлюся на тебе, синочку мій, душенько моя! Може, то остатній раз тебе бачу.

- Дайте, мамко, спокій, бог ласкав! - відповів я дрожачим голосом, цілуючи їх у коліна, а самому аж серце стискалося.

Пішли ми з татом долі загородою над Дністер. Там ждав уже на мене Хома. Тато поблагословили нас, порозповідали, де і куди які криївки, ми попрощалися та й пішли.

Ой, набідувалися ми до весни, боже єдиний, ти йно сам то знаєш! От чуємо, по селах туди і сюди бушують шандарі, того і другого зловили. Нас ще якось господь сохраняв. Ми все держалися придністрянських сторін, мокряків та очеретів.

Аж ось в однім селі говорять нам: "Утікайте в поле! Шандарі з двох боків надійшли, перешукують очерети, виловлять вас, як рибу в саку!" Падоньку нещасний, куди ту повернутися? В селі сховатись - і гадки нема. В поле втікати, то напевно пропадати: поле чисте, лісу і полики нема,- виловлять, хіба би у нас заячі ноги або хіба би-сьмо поховалися в мишачі нори.

- Хомо, прийдеся пропадати аж ту! -кажу я, опускаючи руки.

Ми вже щось три ночі не спали, помучились, утепенилися, що ледве дихаємо. Нема сили і кроком поступитися, не то щоби втікати по полю.

- Знаєш що, - каже прудко Хома.- Ходи за мною.

- Куди?

- Не питай, ходи, сли не хочеш пропадати!

Я знав прудку Хомину натуру, змігся якось та й іду. Дорогою гадаю собі:

"І тото приятель, то щирий товариш? Веде мене кудись, бог вість куди, а словечка щирого не скаже, не потішить, не порадить! Гой, гой, світе мій білий, нещасна моя годинонько!"

Правда, не раз мені і до тої пори Хома ставав у великій пригоді, не раз рятував мене, незважаючи на своє небезпеченство - ну, але ж і я не лишав єго ніколи в ніякій потребі, слухав єго, як вітця.

Так і тепер.

Таке розгадуючи, іду, ноги волочу по якійсь обочі край села з Хомою. Іду та й дивлюся, куди він поведе.

- Гов! - сказав Хома, підходячи до самої крайної хати.- Ту треба відпочити.

- Ту відпочити? - скрикнув я, роздивившися.- Хомо, а тобі що такого? Таже то сама крайна хата, ще й стоїть на такій голотечі без найменшого захисту! Ту нас так найдуть і злов'ять, як воробця в сильці!

- Ту мусимо спочивати! - сказав знов Хома холодно і твердо.- Я не можу дальше!

- Але ж, чоловіче, бійся бога! - кричу я. Сам у пропасть пхаєшся! Що тобі сталося? Чи тобі розум з голови виплив? Я ту не буду спочивати, аби-сь ми не знати що давав!

- Не будеш? Га, то як хочеш. Я ту спочиваю!

- Ходи бодай до онтої стирти та там зариємося в сіно. Не дурій, чоловіче, не пхайся сам у нужду!

- Я і кроком відси не рушуся! - сказав знов уперто Хома і пішов до хати.

Боже мій милосердний, то ж то мій приятель, то мій щирий товариш! Доброхіть пхає мене і себе у різницю! І не уступить від свого, хоть гинь! Упреся, як козел рогами! Мати пречиста! Рятуй мене від усего злого і від такого приятеля!

"Але що ж тепер діяти? - гадаю собі дальше.- Прийдеся самому пропадати! Ех,- гадаю собі дальше,- пропадати мені самому деінде, а Хомі ту - волимо вже бодай оба разом гинути!"

І я пішов за Хомою до хати.

- Що, нагадався, нарозумився? - питає він мене з насмішкою. Боже, він ще насміхаєся над моєю нуждою, а з мене би й крові не дорізався!

Хата, до котрої ми зайшли, то була напіврозвалена стара кучка, житло старого діда-жебрака. Лиш літом він ту часом ночував,- зимою сидів у селі, а й літом звичайно цілими тижнями волочився по селах за жебраним хлібом. І тепер ми не застали єго. Хата була засунена засувом, але Хома відсунув єго кусником якогось патика. В хаті не було нічого, крім кількох торбів, палиці дідової, шапки, позшиваної з тисячних латок, та й деяких других лахів.

Але мені дивно було, чого то Хома так тішиться і бігає по хатині.

- Гей, Семене,- каже він,- ти, бачу, двері засунув? Не засувай їх! Ще й відхили трохи, тут душно!

Боже мій милий, той чоловік, видно, весь розум стратив, чи що!

- Відсунь двері і відхили, чуєш? - гукнув на мене.

Що ж було робити? Мусив-єм слухати налибоватого.

- Розбирайся і лягай спати! Треба проспатися, бо вночі і на волосок оком не змигнемо!

Я стою, витріщивши на нього очі, сам не знаю, що дієся зі мною.

- Чуєш чи ні, тумане вісімнадцятий! Розбирайся та лягай спати! Як буде час іти, то я тебе збуджу.

Мені переверталося в серці і кипіло, як у кітлі. Сльози виступали на очі.

- Хомо! - кажу крізь плач. - Що тобі сталося? Чи ти стратив бога з серця? Чи ти забув, що маємо родичів?.. Чи ти забув, що шандарі леда хвиля надпадуть? Що ти робиш? Зглянься на бога, не губи нас обох! Таже ми колись були товаришами, я любив тебе щиро, як свого рідного брата! Що я тобі провинив? За що ти хочеш мене віку збавити?

І що ви гадаєте? Хома зм'ягчився тою бесідою? Бодай так пси траву пасли! Відвернувся вам від мене, як нелюд, потер рукою по чолі чи по лиці та й в сміх.

- Ха, ха, ха! Ото мені парубок! - реготався.- Занюхав біду, як той сліпий ковбасу в борщі, та й уже: гину, каже, нема мя!

Ото, видите, щирий приятель! І спусти ж ся на такого чоловіка! Заждіть, яке він мені ще вистроїв!..

- Семене,-каже Хома по хвилі вже якось лагідніше,- Семене, братчику, хіба ти гадаєш, що я би не віддав житя свого за тебе? Хіба ти забув, що ми оба на одній дорозі? Не гадай прецінь, що я з глузду зсунувся, або що, що хочу себе і тебе погубити! Лиш роби, як тобі кажу, а увидиш, що я ще не такий дурний, як тобі видиться.

Троха мене успокоїли ті слова, а зрештою що ж було робити? Роздягся я, постелив сіряк на землю і ляг. Але де там мені заснути! Дрожу цілим тілом, як риба в матні! Кому би в такій тяжкій тривозі сон до голови брався?

Хома не лягав, шарив щось по хаті. Що він задумав? Господь єго знає. Я не догадаюся, аби й що!

- Семене,- каже він, видячи, що я не можу заснути, - на, випий!

І підніс мені порядну чарку горівки. Горівку він мав при собі, чарку найшов десь у закутку.

Я випив. Напій був сильний, мене якось проняло теплом, утома відозвалась - за хвильку я заснув, мов камінь.

Не знаю, чи довго я спав, чи ні, аж ось Хома будить мене знов.

- Семене, Семене, вставай, шандарі!

Остатнє слово, мов ясний грім над ухом, протверезило мене в одній хвилі.

- Де, де? - питаю, зірвавшись на рівні ноги.

- Не питай, роби, що тобі скажу!

- Що робити?

- Зажмури очі і не отворюй їх, аби що було, аж доки тобі не скажу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Два приятелі - Іван Франко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Два приятелі" (автор: Франко Іван Якович). Читати повністю електронну книгу Іван Франко - Два приятелі онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Михайло Стельмах. Роман "Чотири броди"

# data[].attributes.subject
Михайло Стельмах. Роман "Чотири броди"

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Стельмах. Чотири броди

# data[].attributes.headline
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном"

# data[].attributes.subject
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном"

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
#Книгищоговорять Вір в Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном"

# data[].attributes.headline
О. Стороженко. "Два брати"

# data[].attributes.subject
О. Стороженко. "Два брати"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У багатого пана було двоє синів. Старшенький удався собі тихий, слухняний, все за книжкою сидів, а меншеньке таке вродилось швидке, шаловливе, - тільки йому й діла, що гаса було по господі, шпурляє камінням та собак б'є. Раз іде старець побіля двору в сімряжці, а меншенький панич вихопивсь на вулицю та й давай цькувать його собаками. Ну, сказано: собака і на владику бреше; - от вони й рвуть, а старець уговорює панича: "Гріх тобі", каже, "синку, знущатись над старими людьми; за се", каже, "Бог тебе покарає!" А панич ще гірш цькує і язик йому висолоплює, так що старець годі вже поучати, та скоріш на втікача. Розсердився той старець на меншенького панича, та зараз святому Петрові й пожалівся. "Святий Петре", каже: "покарай його за мене, щоб він, ледащо, десятому заказав, як цькувать старих людей собаками!" А Петро й каже: "Добре, тільки не зараз; тепер воно ще дурне хлоп'я, не зрозуміє тієї й кари; а от, як виросте, то вже хіба тоді".

Повиростали паничі, а там, як помер батько, то вони поділились худобою, поженились і сами стали жить панами. Старшому Бог у всьому помагає: посіє пшеницю, то вона виросте заввишки з чоловіка і по четверті з копи зерна дасть; а у меншого - або градом виб'є, або оврах[1] понівечить. Старший збудував караван[2], і жене таку горілку, що люде зо всіх слобід[3] ідуть до його купувати, а у меншого така смердюча, що й до носа ніхто не донесе. У старшого степи вкриті гуртами, отарами, табунами[4], а в меншого усе видохло і перевелось на невідь-що. Тільки й дає йому Господь діточок: що рок, то й пророк; народилось їх з п'ятнадцятеро. Старший брат і ні гадки собі, лежить та загріба гроші лопатою: усе йому Бог дає; а менший працює, як риба об лід побивається, а нічого не вдіє, ні в чому нема йому талану. Все спродав, що в його було: і степи з хуторами, і гаї, і так знищав, що нема в його ні одежини, ні шматка хліба. Голодна дітвора голосить, а він з жінкою сидить та плаче. Плакав, плакав, а далі й просить свого янголя-хранителя: "Змилуйся", каже, "хоч ти надо мною! Полети до Господа, та вимоли мені з дітками хоч по шматочку хліба!" Полетів янгол і розказав Господу, яке лихо терпить менший брат, та й каже: "Боженьку мій милий, дай їм хоч по шматочку хліба!" - "Добре", каже Бог: "нехай же він іде до старшого брата і попросить хліба; як не дасть, то нехай у нього молотить з коробки; як же й з коробки не дасть, то нехай з ним так згодиться: щоб тільки те зерно прийшлось на його долю, котре впаде йому в постоли[5], як він молотитиме".

Прийшов менший брат до старшого, а той сидить на рундуці[6], такий гладкий та ситий, сказано - багатий; тільки вздрів свого брата, зараз встав і сховався в будинок. Через яку там годину, висилає спитать чого брату треба? От менший і каже: "Прийшов до брата попросить шматок хліба собі і діточкам моїм". А старший брат вибіг на рундук, та й крикнув: "Женіть його з двору!" Менший знов просить: "Братику мій, дай мені хоч з коробки молотить".- "Не дам", каже старший: "який з тебе молотник? ти мені тільки понівечиш пшеницю!" - "Ну, як так",- каже менший,- "то нехай тільки те зерно буде моє, яке попаде в мої постоли!" Старший брат засміявся та й каже: "Добре; дайте йому молотить з тієї скирти[7], що затекла і миші поточили".

Молотив бідолаха цілісінький день; увечері роззувся, дивиться - в постоли заскочило тільки два зерняточка. На другий день молотив - приніс три зернини, на третій - чотири; щодня прибувало тільки по одному зернятку. Оттак молотив сердега цілісіньку зиму, а намолотив тільки з-пригорщ пшениці. Вернувся до дому; жінка з дітьми вийшла назустріч, і не пізнала сердешного; од праці висох, вичах, аж очі йому в лоб позападали, і так ослаб; що ледве до своєї хати припхався. Голодні діти обступили батька, просять хліба, а він їм і показує пригорщ пшениці, що вимолотив; а сльози так і капають на ту пшеницю. "Бачите, діточки", каже; "більш сліз витекло і трудового поту; як тих зернят, що для вас намолотив; сльозами ж", каже, "нікого не нагодуєш, а од трудового поту ніхто ще не сидів голодний,- тільки я з вами, мої безталанні діточки!" Далі і каже янголу: "Що мені на світі робить з сією пшеницею: змолоть та спекти, то й одному їсти нічого?" Полетів ангол до Бога та й пита: "що робить меншому брату з тією пшеницею, що вимолотив?" - "Нехай", каже Бог, "попросить у брата землі та й посіє".

Знов потяг менший брат до старшого. "А чого тобі треба?" пита старший: "чи не схотілось ще з постола молотить?" - "Ні", каже менший: "прийшов до тебе просить земельки, щоб посіять ту пшеницю, що з ласки твоєї намолотив".- "А багацько намолотив?" пита старший. - "Ось скільки", каже менший, і показує йому ту пригорщ. - "Добре", каже старший, - а сам регочеться, аж за живіт береться: "дам тобі землі, скільки душі твоїй завгодно! Іди ж у царину, - там єсть лан десятин в п'ятдесят, а може і більш буде; то коли достане сієї пшениці, то хоч увесь засівай, - нехай тобі Бог помагає!" Подякував менший брат страшого, пішов собі до того лану та й почав сіяти. Сіє та й сіє, - відкіля та у Господа й пшениця береться, неначе з рукава сиплеться, як дощ шумить. Цілісінький день сіяв, аж поки всього лану не засіяв, іще й осталось з пригорщ, стільки, скільки й було. Так вже, бачите, дав йому Бог милосердний. "А що", спитав старший брат, побачивши меншого: "чи стало тобі лану?" (а сам сміється). "Ні, не стало", каже менший: "ось скільки ще осталось пшениці". - "Брешеш", каже старший: "ти мабуть не сіяв, бо стільки міні й учора показував". - "Піди, подивись", каже менший, "коли ти ймеш віри". Поїхав старший в царину; дивить ся, аж справді, увесь лан засіяний і заволочений. "Що воно за притча[8] така?" подумав собі, та й каже: "Побачимо, який з сього пива буде квас!"

Незабаром зійшла пшениця, така густа та рясна, як щітка, - аж весело на неї глянуть; а та, що на лану старшого брата, ледве з землі вилазить, жовта і позакручувалась. Завидно стало старшому брату,- от він і каже: "Ні, вже вибачай, брате, не оддам я тобі сього лану, - бери мій". Нічого робить меншому; прийшов до дому та й плаче. Полетів янгол до Бога: "так і так", каже: "старший брат обіжає меншого; що звелиш робить бідоласі?" А Бог і каже: "Нехай бере братів лан, а сей я градом виб'ю".

Недовго і втішався старший брат одібраним ланом: набігла хмарка, - як учистить град з курине яйце, всю пшеницю до стебла вибив. Розсердився старший брат. "Се", каже, "ти мені таке нещастя приніс: зроду сього зо мною не було; не хочу твого лану,- я свій назад беру!" Знов заплакав менший брат і знов янгол полетів до Господа за порадою; а Бог і каже: "Нехай не журиться! я зроблю його лан таким, як і був".

Послав Господь хмарку на витолочений лан, вона його і теплими дощами скропляє, і вкрива по холодним зорям, і вітерцем продува, стереже його й пестує як рідна мати свою дитину. У Бога, кажуть, усе за дверима: відкиля що й взялось! І пшениця розрослась і заколосилась навдивовижу. Аж ось іде Петро з старцем понад тим ланом, а старець і каже: "Подивись лишень, святий Петре, яку Бог пшеницю вродив: зроду такої не бачив!" - А Петро й пита: "А знаєш, чия се пшениця?" - "Не знаю", одказує старець. - "Се того чоловіка", каже Петро, "що цькував тебе собаками". - "Глянь", подумав старець: "не багацько ж буде йому користі з сієї пшениці: я так зроблю, що скільки б він кіп не навантажив на віз, то більш з нього не вимолотить, як один тільки мішечок". Зрозумів сю його думку святий Петро, та як вернувся до себе, зараз і попросив Бога послать до меншого брата янгола. "Скажи", звелів йому Бог, "щоб він, як буде перевозить пшеницю, не більш клав на віз, як по одному снопочку".

Зжав менший брат свою пшеницю і перевіз, як йому велено. Став молотить: що вдарить ціпом, так йому мішок пшениці і висиплеться. Позасипав повнісінькі закроми[9] іще й здоровенні ворохи[10] стоять на току, - нікуди вже й ховать. Знов іде Петро з старцем побіля току меншого брата, а старець і каже: "Дивись лишень, святий Петре, скільки Бог дав сьому чоловікові пшениці; та яка-ж гарна та чиста, нема в неї ні зани[11] ні кукілю". - "А знаєш, чия се пшениця?" пита святий Петро. - "Не знаю", одказав старець. - "Се того чоловіка", каже Петро, "що цькував тебе собаками". - "А щоб він не діждав з сієї пшениці хліб божий їсти!" скрикнув старець, аж почервонів з досади: "щоб той", каже, "подавився першим шматком, хто його й їстиме!" Знов попрохав Бога святий Петро, знов послав Бог янгола до меншого брата: "Скажи", каже, "йому, щоб він напік з пшениці буханців, і крий Боже, щоб не їв і не куштував, які вони, а нехай несе їх у церкву божу і роздасть старцям". Напік менший брат буханців повнісіньку торбу та й поніс до церкви. Як скінчилась служба, от він і вийшов на цвинтар, а той старець сидить собі з краю, протягує руку і голосить: "Христа ради!" От, менший брат і дав йому першому буханець; а старець трошки проголодавсь, хіп той буханець, укусив та, не розжувавши гаразд, хотів проковтнуть, та й подавив ся. Тут інші старці почали його в спину штовхать, - хто кулаком стусоне межи плечі, хто костилєм[12] ткне під ребро, хто затопить по потилиці,- насилу вибили йому з глотки той шматок.

Стрівся старець з Петром, та й каже: "Яка сьогодні зо мною кумедна притча трапилась: трохи був на смерть не подавився!" А Петро йому й каже: "Се тобі, старче, так Бог зробив за те, щоб другому не бажав давитись. Розсердився єси на дурне хлопятко, що цькувало тебе собаками, та й став вадить чоловікові, которий на свойому віку доволі приняв того лиха, а не зробився ж ледащом. Та ще хотів, щоб він подавився першим шматком хліба, добутого сльозою та трудовим потом!" - "Господи!" сказав тоді старець: "Ти один і милосердний і справедливий! помилуй мене грішного; ніколи вже не буду вадить тому чоловікові, котрого ти милуєш!"

З тої пори перевернулося щастя братів. Менший став багатіть, а старший все стратив і прийшов до меншого голодний і холодний, за шматком хліба. Менший приняв його як брата рідного, бо скоштував на свойому віку гіркої, так знав, що таке лихо; - наділив його землею, скотиною, построїв йому будинок, а сам ще багатший та щасливіший став.

[1] Оврах - суслик (гризун польовий, завбільшки як щур, зносить зерно до своєї нори

[2] Караван - гуральня.

[3] Слобода - свобідне від панщини і всяких дачок село.

[4] Гуртами, отарами, табунами - стадами волів, овець, коней.

[5] Постоли - ходаки з лика, личаки.

[6] Рундук - ґанок.

[7] Скирта - стирта.

[8] Причта - притичина, пригода, приключка.

[9] Закроми (рос.) - засіки.

[10] Ворох - купа (збіжжя, полови).

[11] Зана - таке зілля, що як доспіє, то неначе сажа з квітки сиплеться і темнить пшеницю.

[12] Костиль (рос.) - костур.

# data[].attributes.attachment_link.title
Два брати - Олекса Стороженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Два брати" (автор: Стороженко Олекса Петрович). Читати повністю електронну книгу Олекса Стороженко - Два брати онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
О. Стороженко. "Три сестри"

# data[].attributes.subject
О. Стороженко. "Три сестри"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Задніпровська казка)[1]

Був собі цар, і мав той цар одного тільки сина. Як виріс царевич, і прийшла пора його женить, от цар і послав гонців по всьому царству пошукать царевичеві невісти. Поїхали гонці; два роки провештались, бо царство було дуже велике, та й знайшли три сестри, одна в одну, та такі гарні, що кращих на всьому світі не знайти. Поїхав цар із царевичем подивиться на тих сестер; глянули - справді, як одна, не знає царевич, яку з них і брати за себе. От цар йому й каже:

- Сину мій, усі вони однаково гарні, так вибирай собі ту, котра більш у пригоді стане твоєму царству.

Став царевич прислухуваться, що вони між собою розказують; от раз чує - старша каже:

- Якби царевич одружився зо мною, то я б йому одним окрайчиком усе його військо нагодувала!

- А я,- каже середуща,- отсією мичкою, що пряду, усе б його військо зодягла!

- А я,- каже менша,- родила б йому дванадцять синів до пояса в золоті, а од пояса в сріблі!

Розказав царевич батькові, що почув од сестер. От цар йому й каже:

- Бери меншу, бо од таких синів буде велика слава твоєму царству.

Вже старша сестра думала, що царевич буде її сватати, як прийшли старости і посватали меншу. Розсердились старша й середуща та й стали казна-що вигадувать і наговорювать на меншу.

- Вона,- кажуть царевичу,- нікчемна, вона тобі не дванадцять синів родить, а дванадцять кошенят приведе!

Однак, що вже сестри з заздрощів не вигадували на меншу, а царевич з нею одружився. Після весілля цар недовго жив. От царевич став царем, а менша сестра - царицею. Живуть вони собі у превеликій дружбі рік, другий, а діток бог не дає. От сестри знов почали набріхувати на меншу, так цар розсердився на неї та й каже:

- Як бачу, ти мене обманила: обіцяла мені дванадцять синів родить, та й досі й одного не родила.

- Постривай,- одказує менша сестра,- я тобі рожу разом дванадцять синів до пояса в злоті, а од пояса в сріблі!

Минув ще рік, а діточок усе-таки бог не дає. От цар і заслав меншу сестру аж на край свого царства ік морю і звелів, щоб вона до його не приїздила і листів не посилала, аж поки не родить дванадцять синів до пояса в злоті, а од пояса в сріблі. Живе вона собі там над морем не як цариця, а як проста мужичка: у невеличкій хатці, тільки й дав їй цар до послуги одного чоловіка та стару бабу. І року не минуло, як її туди заслали, родила вона дванадцять синів до пояса в злоті, а од пояса в сріблі. Написала лист до царя та й каже тому чоловікові, що при ній живе:

- Одвези отсей лист до царя і розкажи, що мені і йому бог послав, та гляди: що б з тобою не сталось, ні до кого не заїзди і нікому про се не розказуй.

Поїхав чоловік; їде день, другий; на третій як ушкварить дощ, а тутечки бачить - край дороги хатка стоїть; так чоловік у ту хатку, дивиться - аж там царицині сестри, старша й середуща. Пізнали й вони чоловіка, зараз почастували його, нагодували, розпитують про сестру, так чоловік нічого їм не каже. От вони й стали улещувать чоловіка, щоб він заночував у них.

- Спочинеш у нас,- кажуть,- а завтра раненько поїдеш.

Чоловік бачить, що так щиро його просять,- і згодивсь, бо дуже-таки і втомивсь. Уночі, як він заснув, сестри витягли з сумки сестрин лист до царя та й спалили, а намість його написали другий, буцім менша сестра дає звістку царю, що привела йому дванадцять кошенят.

Дуже розсердився цар, як прочитав той лист, що сестри написали, порвав його на шматки, а чоловіка звелів з двору вигнать і на очі до себе не пустив. Вернувся чоловік до меншої сестри і розказав їй усе, як було. От вона зараз і догадалась, що се, мабуть, її сестри обмінили лист; зараз подумала, погадала, що їй робить, та й вигадала. Ще як жила вона з царем, і сестри на неї наговорювали і набріхували, цар дав їй перстень та й каже: "Як спітка тебе яке лихо через твоїх сестер, то пришлеш мені отсей перстень, от я знов до тебе прихилюся!" От вона узяла той перстень, заховала в коробочку та, написавши удруге лист, знов послала того чоловіка до царя.

- Тільки вже,- каже йому,- гляди, крий боже, що б тебе не спіткало, ні до кого не заїзди; а як приїдеш до царя, то оддаси йому отсей лист і сю коробочку.

Знов поїхав чоловік до царя. Тільки став доїжджати до тієї будови, де живуть сестри, знов линув дощ, як з відра. Однак яке вже не лихо, обминув він ту будову, їде дальш, а тут як набіжить друга хмара з громом, з блискавкою, як ушкварить град з куряче яйце, а тут дивиться сердешний чоловік - стоїть край дороги невеличка хатка; от він з коня та й став під стріхою. Коли виходить з хатки стара бабуся і запрошує його в хату обсушиться і спочить. А чоловік і думає собі: "Нічого мені бояться старої". Та й увійшов у хату. А ся бабуся була не хто, як нянька старшої сестри, злюща-презлюща баба; вона ж то найдужче й сердилась на меншу сестру за те, що помішала старшій бути царицею. Нагодувала стара яга чоловіка, участувала і положила спати, а сама, витягши з сумки лист та коробочку, мерщій до сестер. Вийняли сестри з коробочки перстень, а намість його положили дванадцять мишенят та й написали до царя лист, буцім од меншої сестри, що вона посила царю мишенят, що дітки його, кошенята, наловили йому на гостинець. Поки чоловік спав, стара нянька звернулась додому і знов сховала лист і коробочку у сумку. Прокинувся уранці чоловік, оглядів сумку - бачить, що усе так, як і було, подякував ягу за хліб-сіль та й поїхав до царя. Дуже розлютувався цар, як прочитав той лист та глянув на мишенят; зараз-таки звелів тому чоловікові, що привіз гостинець одчесать голову, а царицю витурить з свого царства, щоб і духу її не було. Як дійшла ся вістка до меншої сестри, от вона й стала думать та гадать, що їй на світі робить з дванадцятьма синами. Зоставила собі одного старшенького, а одинадцять понесла ік морю та, сівши з дітками на скелю, гірко плаче жемчужними сльозами і так молиться до моря:

- Море широке, море глибоке! Прийми до себе моїх діточок, безталанних сиріток, будь їм рідним батьком та рідною матір'ю.

Три дні плакала цариця; на четвертий прокинулось море і почуло матір. Стрепенулось хвилями, підняло догори білу гриву і послало кита-рибу забрать діточок. Вирнула перед царицею кит-риба, викинула на берег матчині жемчужні сльози, а діточок ухопила і понесла у кришталевий будинок аж на саме дно. Зібрала менша сестра свої сльози та, узявши старшенького сина, і пішла з царства світ за очима. Іде та іде, притомилась, сердешна, вже і запас, що з собою узяла, з'їла; од журби і без харчів нестало й покорму: нічим годувать сина. От вона сіла на могилі, плаче і так до степу промовляє:

- Степу мій широкий, степу мій просторий! Прийми до себе останнього мого сина і будь йому рідним батьком та рідною матір'ю!

Закрутився перед царицею ігрець, піднявся до неба стовп пилу, вхопив царевича і помчав у зелений гай, де пасеться печений бугай, де й кабан гуляє, що зубом оре, вухом засіває, а хвостом загрібає. Зосталась цариця серед степу одним одна. Однак не покида її господь: підійде до неї дика коза, от вона надоїть молочка та й нап'ється; поналітають до неї дрохви, хохітва і нанесуть яєчок.

Не так швидко в світі діється, як швидко казка кажеться. Довго блукала менша сестра по степах. Раз чує - щось позад її тупотить; озирнулась, аж бачить - їде на доброму коні богатир і веде за собою печеного бугая і кабана, що зубом оре, вухом сіє, а хвостом загрібає. Цариця злякалась та хотіла була сховатись в травицю, а богатир їй і каже.

- Не ховайся, моя матінко рідная, од свого сина, що степ випестував тобі на радість та на підмогу!

Та, се кажучи, розкрив жупан, а золоті груди, неначе сонце, заблищали.

- Сину мій милий, сину мій любий! - скрикнула мати.- Який же ти хороший-прехороший, і хто ж тебе наділив конем, бронею і сими дивами, що ведеш?!.

- Сими дивами,- одказує царевич,- наділив мене наречений мій батько - степ. З ними ні в кого не будемо хліба просить, а ще й увесь світ нагодуєм. Теперечки,- каже,- моя матінко, буде кому тебе догледіть і заспокоїть.

Се кажучи, посадив її на коня і помчав. Надвечір вже, як зовсім посутеніло, доїхали вони до широкої річки і заночували. На другий день прокинулись, дивляться - по той бік річки високі-превисокі гори і скелі, вкриті лісом. Перевіз царевич на той бік матір, обрав місце та й збудував великий та гарний будинок і вкрив його голубиними крилами. Тимчасом, поки він будувавсь, кабан наорав зубом, насіяв вухом і заскородив хвостом. Як бог уродив пшеницю, царевич випустив у царину печеного бугая; де він пройде, там пшениця сама у копи складується й молотиться, і віється, і в закроми засипається.

Живе менша сестра з царевичем у превеликому багатстві; з далеких країв їдуть до них купці купувать пшеницю; а прийдуть бідні, то й даром їх наділяють.

Раз їдуть побіля двору купці з крамом, дивляться - аж гарний будинок стоїть на горі, вкритий голубиними крилами, а в садочку пасуться печений бугай та кабан, що зубом оре, вухом сіє, а хвостом загрібає. Дуже вони дивувались, дивлячись на ті дива, а далі зайшли поклониться й хазяїнам. Цариця й царевич ласкаво їх прийняли і стали їх розпитувать, куди вони їдуть. От вони їм і кажуть:

- Веземо ми крам великому царю, що оженився був на меншій сестрі та й прогнав її з свого царства за те, що вона замість дванадцяти синів привела йому дванадцять кошенят, а теперечки,- кажуть,- той цар оженився на старшій сестрі, так вона йому одним окрайчиком усе військо годує.

Почувши се, царевич і став у матері проситься, щоб вона пустила його з купцями побачиться з батьком.

- Їдь,- каже йому мати,- та нікому не кажи, що ти царевич, а то як старша моя сестра довідається, то вона тебе з світа зжене.

Перерядився царевич у просту одежину, сів на свого коня та й поїхав з купцями до батька. Приїхали купці до царя та й стали йому розказувать, які їм довелось дива побачить: про печеного бугая і про кабана і в якому гарному будинку живе мати з сином. Як почула про се старша сестра, зараз догадалась, що се, мабуть, її менша сестра з царевичем живуть у тім будинку, та й стала намовляти царя, щоб він зібрав своє військо та одняв печеного бугая й кабана. Цар не хотів був її послухать, а вона як присікалась до його: "Іди та й іди", а вона орудувала царем, як сама хотіла,- так цар і звелів зо всього свого царства зібрать військо, а купців зоставив у себе, щоб було кому провести.

# data[].attributes.attachment_link.title
Три сестри - Олекса Стороженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Три сестри" (автор: Стороженко Олекса Петрович). Читати повністю електронну книгу Олекса Стороженко - Три сестри онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Богдан Лепкий "Двоє дітей"

# data[].attributes.subject
Богдан Лепкий "Двоє дітей"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На вулиці двоє дітей. Дівчинка, як намальована, і хлопчик-каліка. Гарне чоло, мудрі очі, лиш ніби його по голові хто вдарив, і голова всунулася в плечі.

І вже вона не висунеться ніколи.

Обоє в сльозах. Згубили батька й маму. Тепер не знають, що в чужім краю робити. Ніхто їх не розуміє, і вони Не розуміють нікого... "Нем тудом!"*

Люди дивляться на них і головами хитають.

Навіть дітей війна не пощадила. Викинула їх на чужу Дорогу, як вітер неоперених вороб'ят з-під стріхи.

Не розумію (мад.). - Ред.

Над'їжджає повіз, - стає.

Повіз блискучий, коні, як би їх хто милом намилив, пані в шовках.

Побачила дітей і зіскочила до них. Хлопчикові золотий гріш у руку ткнула, дівчинку по головці гладить:

- Бідна, бідна! Хочеш, заберу тебе з собою. У мене гарно. Суконки тобі пошию, біле ліжечко дістанеш, а як чемна будеш, то за свою візьму, бо я дітей не маю. Хочеш?..

- Їдь, Ганусію ЇДЬ! - радить дівчинці братчик, а голова йому ще глибше між рамена лізе.

Дівчинка глянула на повіз, на коні, на паню, і - притулилася до брата.

- Не хочу...

Повіз поїхав, а вони дальше пішли. Дівчинка, як образ, і хлопчик-каліка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Двоє дітей - Богдан Лепкий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Двоє дітей" (автор: Лепкий Богдан Сильвестрович). Читати повністю електронну книгу Богдан Лепкий - Двоє дітей онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Богдан Лепкий "Сім шлафроків"

# data[].attributes.subject
Богдан Лепкий "Сім шлафроків"

# data[].attributes.attachment_link.title
Сім шлафроків — Богдан Лепкий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Сім шлафроків” (автор: Лепкий Богдан Сильвестрович). Читати повністю електронну книгу Богдан Лепкий — Сім шлафроків онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Василь Симоненко. "47 рік"

# data[].attributes.subject
Василь Симоненко. "47 рік"

# data[].attributes.attachment_link.title
''47-й рік" Василь Симоненко, читає Валентина Тигипко #українська_література

# data[].attributes.headline
Василь Симоненко. "Є тисячі доріг..."

# data[].attributes.subject
Василь Симоненко. "Є тисячі доріг..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Є тисячі доріг" Василь Симоненко. Аудіо вірш слухати

# data[].attributes.headline
Василь Симоненко. "Пророцтво 1917 року"

# data[].attributes.subject
Василь Симоненко. "Пророцтво 1917 року"

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь СИМОНЕНКО – «Пророцтво 17-го року» / Вірш / Українська поезія

# data[].attributes.headline
Марина Павленко "Русалонька із 7-В, або Прокляття роду Кулаківських"

# data[].attributes.subject
Марина Павленко "Русалонька із 7-В, або Прокляття роду Кулаківських"

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
русалонька із 7в

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Марина Павленко "Русалонька із 7-В, або Прокляття роду Кулаківських" (Частина І із ІІ)

# data[].attributes.headline
Дмитро Павличко "Два кольори"

# data[].attributes.subject
Дмитро Павличко "Два кольори"

# data[].attributes.headline
Тарас Шевченко "Садок вишневий коло хати..."

# data[].attributes.subject
Тарас Шевченко "Садок вишневий коло хати..."

# data[].attributes.attachment_link.title
DOMIY & BARYK - Садок вишневий коло хати

# data[].attributes.headline
Тарас Шевченко "Катерина" (уривок з твору)

# data[].attributes.subject
Тарас Шевченко "Катерина" (уривок з твору)

# data[].attributes.attachment_link.title
KRISTONKO - Кохайтеся чорнобриві (Тарас Шевченко)

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Крила"

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Крила"

# data[].attributes.attachment_link.title
ILCHY - Крила (Пісня на вірші Ліни Костенко)

# data[].attributes.body
сто гусей

# data[].attributes.attachment_link.title
Долгополов О.

# data[].attributes.attachment_link.title
Челпанова К.

# data[].attributes.body
https://app.clipchamp.com/

# data[].attributes.body
https://www.narakeet.com/languages/ukrainian-text-to-speech-ua/

# data[].attributes.body
https://www.cutout.pro/ru/photo-animer-gif-emoji/upload

# data[].attributes.headline
Монтаж відео

# data[].attributes.subject
Монтаж відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Clipchamp - free video editor & video maker

# data[].attributes.attachment_link.description
Use Clipchamp to make awesome videos from scratch or start with a template to save time. Edit videos, audio tracks and images like a pro without the price tag.

# data[].attributes.headline
Квест-подорож

# data[].attributes.subject
Квест-подорож

# data[].attributes.body
Привіт!

Мрієш про подорож, але не знаєш з чого почати?

Тоді пропоную тобі цікаву подорож з цим квестом та інформатикою!

Давай зберемо усе необхідне і вирушимо! Треба лише відповідати на питання, і одночасно повторити усе, що ми вивчали у 7 класі!

Отже, вперед - на зустріч пригодам! https://vseosvita.ua/webquest/play?id=25993&id_user=2787382&hash=59fcd2cf

# data[].attributes.headline
Квест для учнів 7 класу.

# data[].attributes.subject
Квест для учнів 7 класу.

# data[].attributes.body
Привіт, друже!

Ти потрапив до кабінету математики, з якої тобі потрібно знайти вихід. За предметами сховані 6 прикладів. Знайди їх і розв'яжи. Всі розв'язання і відповіді запиши в зошит і додай. Знайдена сума і буде ключем для виходу з кімнати.

Вперед! https://vseosvita.ua/webquest/play?id=993&id_user=424747&hash=369254f8

# data[].attributes.headline
Генерація зображень за допомогою ШІ

# data[].attributes.subject
Генерація зображень за допомогою ШІ

# data[].attributes.body
Знайомство з Firefly