# data[].attributes.headline
בלדה לתקוע בסעד

# data[].attributes.subject
בלדה לתקוע בסעד

# data[].attributes.attachment_link.title
כמה שעות (בלדה לתקוע בסעד)

# data[].attributes.headline
פרוטוקול 1 כנס נוער

# data[].attributes.subject
פרוטוקול 1 כנס נוער

# data[].attributes.attachment_link.title
פרוטוקול כנס נוער 1

# data[].attributes.headline
הצגה של הנוער - 30 לנצרים

# data[].attributes.subject
הצגה של הנוער - 30 לנצרים

# data[].attributes.attachment_link.title
הצגה - 30 לנצרים 

# data[].attributes.headline
עלונוער 1 נצרים

# data[].attributes.subject
עלונוער 1 נצרים

# data[].attributes.headline
והיו לזיכרון / חיים יר

# data[].attributes.body
והיו לזיכרון / חיים ירחי

וְהָיוּ לְזִכָּרוֹן,

צָמִיד שֶׁצּוֹעֵק ''הַבַּיְתָה''

עִם הַטּוֹטָפוֹת שֶׁבֵּין עֵינַי.

וּבְלֶכְתְּךָ בַּדֶּרֶךְ,

סֶרֶט כָּתֹם עַל הַתִּיק,

שֶׁיֵּדְעוּ שֶׁאֲנִי מִשָּׂם.

וְתָמִיד כְּשֶׁיִּשְׁאֲלוּ מֵאֵיפֹה אַנִּי,

וְדִבַּרְתָּ בָּם

שֶׁלֹּא אֶשְׁכַּח לְרֶגַע

אֶת הַשָּׁרָשִׁים.

וּבְשִׁבְתְּךָ בְּבֵיתְךָ,

בְּבֵית הוֹרַי אֲנִי מֻקָּף

הַזִּכָּרוֹן בְּכָל פִּנָּה.

וְאֶצְלִי,

לְיַד הַנֵּר בְּמוֹצָאֵי שַׁבָּת

כְּשֶׁאֵלִיָּהוּ מוֹנֶה אֶת הַזְּכוּיוֹת

שֶׁיִּרְאֶה,

יֵשׁ לִי בְּשָׂמִים שֶׁל חוֹל

בְּרֵיחַ שֶׁל אֱמוּנָה.

# data[].attributes.headline
הנחיית פתיחה 

# data[].attributes.subject
הנחיית פתיחה 

# data[].attributes.body
1.

בתיה:

ערב טוב לכולם, ולכל מי שחשב שצריך לחכות לליווי במנחת קרני...

אבל לא – הפעם לא צריך לבדוק את לוח המודעות במטבח.

אין ג'יפ, אין לו"ז תלוי, ואין "תחכה לשלוש ארבעים".

באנו לבד. והגענו בזמן.

---

2.

יוני:

בתיה, את בטוחה? ראיתי מישהו בכניסה צועק "הציר סגור!"

לרגע חשבתי שחזרנו לשבתות של ים — משאירים את הציוד ליד שער היציאה מהבסיס, כדי לא לטלטל,

והולכים יחפים, עושים את עצמנו "סתם מטיילים".

---

3.

בתיה:

הנה אנחנו — 20 שנה אחרי, ונצרים עדיין איתנו בזיכרון.

ריח של חממות, אבק של קראוונים, ותחושת בית.

זוכרים איך אחרי תפילת ליל שבת כל משפחה "לקחה" חייל או שניים? כאילו הוא בן בית.

פעם זה היה מאמין וזורע — היום זה בעיקר מעמיס ונוסע.

---

5.

יוני:

הערב הזה הוא לא רק נוסטלגיה – הוא גם פתיחה.

הזדמנות להתחבר מחדש, לשמוע, להיזכר, ולרקום חיבורים שהתרופפו.

גם אם לא דיברנו מאז שנסגר השער – זה בדיוק הזמן להרגיש שוב שייכים.

---

6.

בתיה:

אז מה מחכה לנו?

רגעים של זיכרון, צחוק, רעיונות ממי שכבר עושה משהו עם הקשר הזה היום, ומקומות להיזכר בהם יחד.

וביניהם? גם כמה הפתעות קטנות שיחזירו אתכם אחורה — בלי לפתוח את האלבום מהבוידעם.

---

קטע 7 – חימום נוסטלגי

בתיה:

א'..... סטופ!

ג -

ג'ירפות – (מה עובר לכם בראש?)

ג'ונגל

יוני:

א' ..... סטופ!

י'.

ירי תקין – (זוכרים מה זה באמת?)

בתיה:

א'..... סטופ!

מ'.

מנחת – (כמה חיכינו שם...)

יוני:

א'..... סטופ!

ס'.

ספארי – (לא, לא עם חיות)

בתיה:

א'..... סטופ!

צ'

צומת סעד – (התחיל ונגמר בכל נסיעה)

---

8.

יוני:

והיום?

חלק הפכו להורים, חלק שומרים את הזיכרון, וחלק פשוט מנסים להבין איפה שמו את הקופסה עם התמונות.

אבל החוט שמחבר אותנו? לא סיב אופטי – אלא משהו רגשי ששרד את כל השנים, גם כשלא דיברנו.

---

9.

בתיה:

אז תפתחו את הלב, תתקרבו, תשתפו.

אל תחששו לשיר, לצחוק, אולי אפילו לבכות קצת.

כי "בנצרים ישראל תנצח" זו לא רק סיסמה – זו תחושה שממשיכה לפעום בפנים.

---

10.

יוני:

ולסיום (או בעצם ההתחלה האמיתית):

נצרים אולי כבר לא יושבת במקום ההוא, אבל היא חיה בתוכנו — בזיכרונות, בחברות, ובתחושת השייכות הזו.

אנחנו פה, ביחד, וזה הבית שלנו.

# data[].attributes.attachment_link.title
עוד נשוב לשם

# data[].attributes.body
גַּעֲגוּעַ לֹא יָדוּעַ, גַּעְגּוּעַ לֹא מֻכָּר.

יַלְדוּת שֶׁלֹּא הָיְתָה, זֶהוּת עֲלוּמָה.

בִּלְבּוּל בַּלֵּב, רָצוֹן לְהַרְגִּישׁ , לָחוּשׁ,

לִזְכֹּר כָּל פִּסָּה שֶׁל דָּבָר, כָּל חֵלֶק קָטָן.

לָמָּה? אֵיךְ לֹא נוֹלַדְתִּי קְצָת לִפְנֵי?

הַלְוַאי וְהָיִיתִי יוֹדַעַת יוֹתֵר, זוֹכֶרֶת, מִתְגַּעְגַּעַת.

מִסְתַּפֶּקֶת בַּסִּפּוּר, בְּשִׁיר, בַּהֲבָנָה שֶׁלֹּא אַכִּיר.

שֶׁמָּה שֶׁהָיָה הוּא אֵינוֹ,

וַאֲנִי עוֹדִי כָּאן.

יֵשׁ רָצוֹן עַז,

יֵשׁ גַּעֲגוּעַ שֶׁלֹּא מַרְפֶּה,

גַּעֲגוּעַ מוּזָר שֶׁכְּזֶה.

גַּעֲגוּעַ לֹא יָדוּעַ

גַּעֲגוּעַ לֹא מֻכָּר

גַּעֲגוּעַ לֶעָבָר שֶׁהָיָה וְאֵינוֹ,

גַּעֲגוּעַ שֶׁשָּׁם.

וַאֲנִי לְצִדּוֹ.

תְּחוּשַׁת שַׁיָּכוּת וְזָרוּת

שׁוּב רֶגֶשׁ עַז מְצַמְרֵר

אֲבָל נְצָרִים מָה זֶה אוֹמֵר???

אוּלַי אָשׁוּב? אֲבָל הִיא לֹא,

הִיא נְצָרִים שֶׁל אָז

מָה שֶׁלֹּא הִכַּרְתִּי, הָיָה וְנִגְנַז.

אֲבָל הַחֲלוֹם הוּא קַיָּם, לָשׁוּב לִזְכּוֹת

לְהָרִיחַ אֶת הַיָּם.

# data[].attributes.headline
פִּגֵּשׁ/ תרצה ירחי מא

# data[].attributes.body
פִּגֵּשׁ/ תרצה ירחי מאיר

בואו נעשה פיגש

כף יד אחת מפה כף יד שניה משם

חופרות בחול החם

עד שנפגשות...

בואו נעשה פיגש

לב זוכר מפה ולב כואב משם

חופרים בזכרונות מהחול החם

ים של רגשות

# data[].attributes.headline
עוד נשוב לשם

# data[].attributes.subject
עוד נשוב לשם

# data[].attributes.body
כששואלים אותי למה אני מתגעגע

יש דבר אחד שאני מיד יודע

מסביבי צפים ועולים זכרונות וסיפורים

ולכולם יש שם אחד - נצרים.

רק הזכרת השם מעבירה בי צמרמורת

ורצון עז לשמור את, התחושה, גם אם היא קשה,

שעוברת לי בגוף.

יש לי חור בלב בצורה שלך

יש לי חור בזמן בצורה שלך

14 שנה של חיים בנצרים

נכנסו לי בראש למין מערבולת,

ויש ימים שכל מה שאני רוצה זה רק להתגעגע ,

אבל עם געגועים לא הולכים למכולת.

הלך הגוש ונשאר החור

וגם גוש בגרון בצבע שחור

נזכר איך אמרנו ''נזכור ונחזור''

ומה הולך שם עכשיו - אלוהים ישמור.

אבל אני עדיין הילד שהיה שם,

ילד שנשם, את הדקלים ואת הים

את המראה הבתולי של הדיונות הגדולות,

אינסוף חולות וקולות של זכרונות.

ובלילות,

בחלומות

אני שוב שם,

אך בבוקר - העין נפקחת

מה שמביא אותי תמיד אל אותה ילדות נשכחת

אחרי 20 שנה שוב אינני ילד

הגעגוע שבלב רוצה לפתוח דלת

שער לדמעות וצוהר אל הרגש

אותו הרגש שנחסם,

כי העולם, שתק, נחנק, כמו עצר מלכת

והדמעה במקום לצאת רק פנימה היא נשפכת.

אמא אם הייתי יכול רק, לרפא את הגעגוע?

אבל מדוע, בעצם, צריך את זה לרפא?

זו מחלה?

אולי בכלל זו התרופה,

לשרוד איתה את התקופה

ולשחרר דמעה שקופה

אם בכלל אצליח לפתוח את המגופה

20 שנה הם שני עשורים, ואנחנו - נוער נצרים

נושקים מלמעלה לארבעים, וכבר באים

עם תובנות וטענות ומחשבות ושאלות

למה ואיך והאם ואיה

למה אמרו שהיה לא תהיה

ואיך לא הקשיבו לא שעו לאזהרות

שאנחנו הקו שמגן על שדרות

והאם היום כשברור שהייתה זו טעות

ישנו סיכוי שנחדש את ההתיישבות?

ואיה המנהיג שיקח אחריות

ואיה העם שיגלה אחדות?

ואייכה אתה ששאלת ''אייכה''

הן אנו עמך וצאן מרעיתך?

הסתרת פניך ביום צר לי

שוועתנו לא באה, לא נשמעה תפילתי

למרות שהעני את שיחו שפך תפילתו עטף

שיר אחד אותו שרו גברים נשים וטף

שיר אחד שמסמל את השבר הגדול

שגם הכל יכול - לא יכול הכל.

c, b7, em

נזכר במילים שאמרתי ביום הפרידה

אמת גדולה ויחידה שהצלחתי לזקק

נשבעתי לנצרים באומרי ''אם אשכחך''

ולא שכחנו והרי אנחנו כאן

ותותחנו שעמדו בשערי ירושלים

מרעימים כעת לעזה שיר מזמור

ודמעות הגעגוע הכאב השכול, אך גם הגאווה, שבעיניים

נוטפות ומרטיבות את המדים והחגור.

19 שנה חלפו מתש''ח עד ששת הימים

20 שנה חלפו מהגירוש - אולי היינו כחולמים

בשוב השם את שבות הגוש - יאמרו גם בגויים?

bm, a, em, g, bm, a, em

וזה יהיה אקורד הסיום (למי שתהה זה בי מינור)

עוד נשוב לנגן שם עם גיטרה וכינור

עוד נשוב לחממות, למשחקים על שפת הים

ובמילים פשוטות - עוד נשוב לשם.

# data[].attributes.headline
וְהִגַּדְתְּ/תרצה ירחי מאיר

# data[].attributes.subject
וְהִגַּדְתְּ/תרצה ירחי מאיר

# data[].attributes.body
כְּשֶׁאִמָּא שֶׁלִּי הָיְתָה יַלְדָּה

הִיא גָּרָה בְּמָקוֹם רָחוֹק

עִם חוֹל זָהָב וְיָם עָמֹק

לִפְעָמִים הִיא מְסַפֶּרֶת לִי

שֶׁלֹּא הָיָה פָּשׁוּט תָּמִיד

וְלִפְעָמִים הָיָה מַפְחִיד

אֲבָל הָיָה לָהּ בַּיִת שָׁם,

עִם חוֹל זָהָב

וְנוֹף לַיָּם

בְּחוֹל זָהָב גָּדְלוּ צְמָחִים

גִּנּוֹת יָרָק, פֵּרוֹת מְתוּקִים

הַרְבֵּה שִׂמְחָה הָיְתָה בַּחוֹל

אֶפְשָׁר הָיָה גַּם לֶאֱכֹל

יֵשׁ לְאִמָּא שֶׁלִּי מָקוֹם בַּלֵּב

וְלִפְעָמִים הִיא מְסַפֶּרֶת לִי

עַל הָרוּחַ שֶׁבָּאָה מִן הַיָּם

וְסִחְרְרָה עָלִים בְּמָקוֹם שֶׁנֶּעֱלַם.

# data[].attributes.headline
תרצה ביגון - ברמה 

# data[].attributes.subject
תרצה ביגון - ברמה 

# data[].attributes.body
הדשא הגדול

הדשא הגדול

ואני קטנה

משחקות מחשושה לבנה

רווק זקן

ואני בת שלושים.

כן.

לא רווקה אבל

אתם הייתם בגילי

אז

איך הסברתם לי את הסופה

שלג

רוח

שהשתוללו פתאום

בדשא הגדול.

והאם בסערות ימינו

הבת שלי רואה בי גם

מקלט, שאפשר להתגלץ עליו, בלי לפחד ליפול לצדדים

# data[].attributes.body
וואו, אין לי מושג מאיפה להתחיל

כי כאן אני עומד ברעד ובחיל.

מישהו בא וקטף אותי מה ילדות,

הותיר אותי בפחד, בבדידות.

עשרים שנה חלפו ביעף,

עם הרבה געגוע כאב וזעף.

שנים של הסתרה של התכחשות,

שלא הבנתי איך להציג את עצמי בגמישות.

הרבה חלקים שנותרו תקועים.

עקשנים מורדים כולל לא רגועים.

אבל פתאום היום בלי שום הכנה.

ותודה ליהונתן, בתיה וחנה…

פתאום משהו בי נפתח ומתגלה.

ואני פשוט משתומם ומתפלא.

כאילו שני חלקים בחיי מתחברים,

הזהות שלי היא נצרים!

נמצא כאן עולם שלם חי ופועם,

מבפנים הלב מתרגש ורועם.

אולי יש לנו שמות שונים האחרים

אבל כולנו אחים לנצח נצרים.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.text
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה https://t.co/5thXhHrml5

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.original_text
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה https://t.co/5thXhHrml5

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה pic.twitter.com/5thXhHrml5
— עמיאל ירחי (@amiel_y) August 10, 2025

# data[].attributes.attachment_link.metadata.attachment_props_source.data.text
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה https://t.co/5thXhHrml5

# data[].attributes.attachment_link.metadata.attachment_props.original_text
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה https://t.co/5thXhHrml5

# data[].attributes.attachment_link.metadata.attachment_props.text
בדיוק 20 שנה אחרי הגירוש אנחנו נפגשים הילדים של נצרים לערב של זיכרון וגעגוע, אפילו חול מהבית ההוא יש פה https://t.co/5thXhHrml5

# data[].attributes.headline
בין אשקלון לגוש קטיף

# data[].attributes.body
בין אשקלון לגוש קטיף

יש מקום יפה הצופה לים

ובו כ 50 משפחות שהחליטו לבנות את ביתן

נצרים נצרים זה הבית שלי

כאן בניתי את ביתי

כאן אחיה וכאן אשמח שנצרים שלי תפרח

אנא תן לי אלוקים

הרבה תקוות הרבה כוחות

שנוכל כאן להקים עיר הצופה לארבע הרוחות

אנא עזור לי לכאן להביא אלפי ילדות וילדים

שיתנו כאן ידם ומרצם

להקים עיר ללא מיצרים

ובנצרים זו העיר הקטנה

החלום שהפך למציאות

כבר בונים בתוכנית עוד שכונה

והכל מתופף בקביעות

ובונים ונוטעים את הכרם שכאן

מקימים חממות למכביר

והכביש הצדדי בקרוב יהיה לכביש ראשי בלב העיר!

אנא תן לי אלוקים

הרבה תקוות הרבה כוחות

שנוכל כאן להקים עיר הצופה לארבע הרוחות

אנא עזור לי לכאן להביא אלפי ילדות וילדים

שיתנו כאן ידם ומרצם

להקים עיר ללא מיצרים

# data[].attributes.attachment_link.title
שיר נשובה לגוש

# data[].attributes.headline
עמיחי פרש מוסר ד"ש

# data[].attributes.subject
עמיחי פרש מוסר ד"ש