# data[].attributes.body
La solitud m'abraça en la seva freda foscor,

i la por de perdre't m'envaeix sense pietat,

l'amor que ens va unir, ara sembla esfumar,

Serà que el destí ens vol separar?

La nit és testimoni del meu dolor i temor,

un corb claca en la branca de l'arbre major,

sembla que presagia el meu desventurat amor,

que s'esvaeix com aigua de vapor.

La lluna reflecteix la meva tristesa i desolació,

un llop aúlla a la llunyania amb passió,

Potser és un presagi de la meva separació?,

o només una metàfora de la meva confusió.

La mar qui reflecteix la meva ànima en desconsol,

el sol que s'oculta rere núvols de turment,

la brisa freda la pluja i el vent

Qui acompanyen el meu trist dol.

La solitud i la mar es troben,

en una dansa silenciosa i eterna,

una barreja de pau i nostàlgia,

que només el vent i les ones governen.

# data[].attributes.attachment_caption
Un home vestit com a l'època victoriana a la vora d'un riu contemplant un estel 

# data[].attributes.body
Somiava amb un estel que m’acompanyava,

Allá on anava él sentía on ell estaba

Somreia amb totes les coses fidels que ell em mostraba!

Sota seu com una Musa per mi vetllava

L’odi em buidava pero ella m’omplia,

a l’igual que un riu que per ella aigua fluía,

fent un so harmoniós em tranquilizava, ploc-ploc!

fou aquest so calabós que de dintre seu provenia

Jo l’escoltava amb molta atenció com si d’un mestre es tractés

Vaig resollar una glopada d’aire,

en el moment que la vaig escoltar, uff-uf…

I així, agafant la seva brisa amb el cor

dintre meu va quedar el seu record,

com un abisme ofegador!

Marc Gil, Quim Martínez "La meva Bohèmia"

# data[].attributes.body
M'allunyo dels prats, m'allunyo de les flors
deixant enrere totes les meves pors.
M'allunyo de la massa moguda per la llei,
deixant enrere tot allò conegut i vell.

El mar em crida amb el seu cant,
en les onades cerco la llibertat.
Em deixo portar per la corrent,
vull ser pur i no influenciat.

Imagino un món més enllà d'allò físic,
on tingui lloc el meu esperit crític.
M'elevo per ser un mortal feliç
i deixar enrere aquest món infeliç.

La poesia m'envolta en el seu misteri,
mentre la brisa marina m'acaricia.
Entre versos busco algú que cooperi
per trobar un món sense malícia.

Laura Salvador i Gala Viñas

# data[].attributes.attachment_caption
Imatge de quatre elements naturals que representin les quatre estacions de l'any.

# data[].attributes.body
Trist hivern, pura primavera, estiu viu, nostàlgica tardor
Savis serem quan entenguem la vostra ànima;
L’Àlgid vent del nord,
vesteix el paisatge de neu,
creant un llenç blanc,
que amb la seva brillantor commou

Rics tenim els camps,
prenyats d’olors dolces,
que envaeixen els nostres caps
de colors i lloances.

Temps de calor i llum,
de dies llargs i nits curtes,
temps de gaudir de l'escalfor i la frescor
i de deixar-se endur pels somriures.

Els arbres nus,
com escalets s’alcen,
deixant caure les fulles
i la seva ànima de nostàlgia.

Poema Original: "Vocals"
A negre, E blanc, I roig, U verd, O blau: vocals,
Algun dia us diré les naixences latents:
A, fosc cosset pelut de mosques esclatants
Que volen a l'entorn d'unes pudors cruels,

Golfs d'ombra; E, candors de vapors i tendals,
Llances de gel salvatge, reis blancs, calfreds d’umbel•les;
I, porpra, esput de sang, rialla d'una boca
En la ràbia o en els deliris penitents;

U, cicles, vibraments divins de mars verdoses,
Pau de pastius sembrats d'animals, pau d'arrugues
Que impedeix l'alquimista als fronts estudiosos;

O, suprema Trompeta plena de sorolls, rars,
Silencis travessats per Mons i per Arcàngels:
-O, l'Omega, llampec dels Seus Ulls violetes!
Arthur Rimbaud

Gina Boronat
Daniela Fillat

# data[].attributes.attachment_caption
Un albatros sobrevola un vaixell de pescadors

# data[].attributes.body
Sovint, per esbargir-se, els homes d’equipatge
capturen uns albatros, magnes ocells marins,
que, indolents companyons, segueixen el viatge
de la nau que s’esmuny sobre els avencs salins.
Tot just entaforats en la insòlita escena,
aquests reis de l’atzur, maldestres i porucs,
per la coberta es mouen arrossegant amb pena
les seves ales blanques a tall de rems feixucs.
L’alat viatger amb cara tan inepta i adusta!
Tan bell adés i, ara, risible, lleig i moix!
L’un excita el seu bec amb la pipa de fusta,
l’altre un alacaigut imita fent-se el coix!
El Poeta és semblant al rei de les altures,
veí de la tempesta, ni dels arquers fa cas;
exiliat en terra i blanc de les censures,
ses ales de gegant van destorbant-li el pas.

# data[].attributes.body
(Paraules buscades per la imatge: dolor, tristesa, mort, suïcidi i solitud)

Avui m’he llevat i com sempre té pensat.

Em persegueixen els fantasmes del passat,

aquell que intento no recordar.

Han passat tants anys,

i per tots els teus enganys,

que el meu cor ja és de metall,
impossible de travesser amb un simple detall.

Ha passat tant de temps que em pensava que ja no recorderies,
i el nostre passat oblidat hauries.
Des de que la guerra ha acabat, mai te notat lluny del meu costat.

Les teves paraules ja no tenen significat,
el meu rellotge s’ha reprès com una flama quan acaben els dies de vent.
Per fi el meu amor ha caducat, ja no vull estar més al teu costat.

A les mans de Déu m’entregaré,
si això que dius és cert.
Pel meu dolor per fi pagaré,
com el jove Werther per Lotte va fer.

Com goses comparar-nos,
tu no m’estimes com Werther feia a Lotte,
escolta les meves doloroses llàgrimes
que regalimen per les meves dolçes galtes.

Aquest és el meu major pecat!
però si no em perdones…
serà preparat un ganivet afilat,
a Dante visitaré
i en l’infern em quedaré.

No ho entens, no puc estar amb tu,
olorar el teu perfum,
mirar-te els ulls,
tot això em fa delirar,
millor que no me’n torni a apropar.

El que donaria per poder-te il·lusionar,
i jo sé perfectament que tu amb això no hi deus ni pensar.
Em moro de ganes que tu et fixis més en mi,
el record del teu somriure m’impedeix dormir.

La mateixa pedra no em tornarà a enganyar,
aquesta vegada el meu amor propi guanyarà.

Aquí el nostre amor ha finalitzat,
i d’aquesta manera hem acabat.

# data[].attributes.attachment_caption
"un home sense cara beu absenta en un bar al segle XIX"

# data[].attributes.body
A ulls nus, el meu pelatge era carn.
Mirada egoista, em bateja com divinitat.
Què és la bellesa sinó la pell d'un fruit?
Dolça magrana, salva'm del buit!

La transparència de l'aigua, l'ignores en el mar.
No arribes a la profunditat si necessites respirar.
Estripant els pètals de la mimosa
m'arranques l'inocència,
m'arranques la puresa
arranques el valor de mi i ara no sóc dona, sóc cosa.

Satisfet d'haver complert el desig dels demés?
Allò que no he escollit m'ha condemnat!
El mussol em persegueix,
l'enveja del mussol em fereix.
T'al·leguem com divinitat, però he viscut la realitat
Cap altre boca s'obrirà, miro a la veritat, actúes com animal!

Xiuxiueja el soroll sonor de la ser s'aproxima
Plena d'escames estàs, m'has mossegat, m'has enverinat!
Tot allò que volies ara és petjada del passat.
Només era una nena!

Oh! Germanes que han conegut les profunditats del mar,
resguardeu el record salvatge,
facilment s'escapa de les mans.

Tant de bó poder despedir-me, però poc generós és el destí.
Arrebata, arrebata, arrebata!
I m'ha deixat aquí.

# data[].attributes.attachment_caption
Ciutat plena de gent i festa amb una persona sola al davant

# data[].attributes.body
La ciutat és un mar de gent,
on el caos i el soroll són festa,
mentre el temps passa sense ser-ne conscient
i el meu cor s'ofega en la tempesta.

Dins els barris amb olor de divorci,
on les llums em ceguen la vista,
els sons em sotmeten al silenci,
i la meva passió es torna solista.

Els carrers d'un ardor urgent,
on l'enyorança es reuneix,
quan la solitud es fa present,
i una fosca ombra m'envaeix.

Els edificis plens de plor,
on la bellesa es barreja amb la mort,
l'amor esdevé dolor,
i el plaer es converteix en sort.

La nit convida a la bogeria,
mentre la ciutat s'embruta de pecat,
el meu cor es rebel·la contra el dia,
i la meva ànima es perd en l'anonimat.

"Spleen" Ari Fàbrega i Pau De Mingo

# data[].attributes.attachment_link.title
9. El segle XIX: El modernisme literari (primera part)

# data[].attributes.body
És un poema més còmic, que juga molt amb el ritme i la rima consonant, podeu veure que les possibilitats escèniques són inacabables i les temàtiques també.

# data[].attributes.attachment_link.title
Poetry Slam Barcelona . Ganador 9.10.16.  Dani Orviz .

# data[].attributes.attachment_link.title
POETRY SLAM BARCELONA. OLZA. FINALISTA. FEBRERO 2022.

# data[].attributes.body
Poema en anglès, un bon exemple de l'slam en parelles.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sarah Kay & Phil Kaye - When Love Arrives

# data[].attributes.body
Poema #SomLaParaula, escrit per Salva Soler per una promoció de Catalunya Ràdio.

# data[].attributes.attachment_link.title
#SomLaParaula, el poema slam de Catalunya Ràdio

# data[].attributes.body
Viure,
descobrir amables camins dia a dia
cos omplint-se d'amargor
sols el dol em fa de guia

L' ofrena del naixement
per la que soc agraïda
m'ha farcit d'il·lusió
pel que arribarà algun dia

Terrible és ser aquí atrapat
ja ni el blau cel em manté digne
i és que penso a acabar-me
per desfer-me d'aquest maligne

Cada matí al teu costat
veiem néixer el nou dia
i somiem en fer-ho l'endemà
per de nou esprémer l'amor i alegria

Societat de falsedat
cap amor pur de mentides
solament en la lectura
és sincera l'harmonia

I és que no és permanent el gaudi
ni pot ser-ho el pessimisme
finalment quedem tu i jo
adonant-nos del que és viure.

# data[].attributes.body
COM SI FOS CERT
Qui et va dir que no ets digna del paradís,
Si ets la més bella de totes les roses
Si en tu hi ha la força de mil huracans
Si ets com el primer raig en sortir l’alba.

Qui et va dir que no ets digna del paradís,
Si ets com l’estel fugaç que tothom observa bocabadat
Si ets com la primera rosella a crèixer en un camp segat
Si ets l’esguard per l’ànima en orfandat.

L’amarga trista i aspre vida, i el constant implorar.
Va causar aquest autor voler oblidar
i amb el somiar va topar,
amb la bellesa que no sap com cuidar.

La teva llum hem fa recordar
Com mai podré estimar
Perquè un autor viu tancat en una gàvia de somnis que enyorar.

Alèxia Van der Lan i Aitana Luna

Original:

Tinc sovint aquest somni estrany i penetrant

d’una desconeguda que estimo i que m’estima,

i que no és, cada volta, ni ben bé la mateixa

ni ben bé una altra dona, i m’estima, em comprèn.

I perquè em comprèn, el meu cor,  transparent

per a ella només, deixa d’ésser un problema,

per a ella només, i el meu front humitós,

solament ella sap refrescar-lo, plorant.

És bruna o bé pèl-roja?, rossa, potser?- Ho ignoro.

Recordo que el seu nom és tan dolç i sonor

com els de les amades que la Vida exilià.

El seu esguard evoca l’esguard de les estàtues,

i la seva greu veu, llunyana i suau, té

la inflexió de veus preades que han callat.”

# data[].attributes.body
Quan vam llegir el poema de "Narcís parla" de Valéry, ens va cridar l'atenció el fet de que el poema expliqués un mite des de la perspectiva d'un dels personatges.
Així doncs, vam decidir aplicar aquesta característica en el nostre poema, amb el mite de Medusa.

Medusa era una jove preciosa que tothom envejava. Era tan bella que Poseidó la volia per éll mateix i va atacar-la i violar-la dins d'un temple dedicat a Atenea, deesa de la guerra, bellesa i sabiduria. Atenea es va pendre aquesta violació com una ofensa cap a ella i va cometre una maledicció a Medusa; fent que enlloc de cabell, li creixessin serps al cap i que cada persona que la mirés es transformés en pedra.

Vam decidir plasmar aquest moment en el que Medusa està patint la maledicció d'Atenea en un poema en el qual la majoria de símbols que es troben estan conectats amb la natura, seguint l'estil simbolista de Valéry.

En el poema, el mar representa la personalitat i caràcter de Medusa i, per reflexar el fet de que tothom la veia per la seva bellesa i no per qui era en realitat, vam escriure el vers "La transparència de l'aigua, l'ignores en el mar. No arribes a la profunditat si necessites respirar."

Un altre símbol és la mimosa, que representa la virginitat de Medusa i de com Poseidó la "estripa" quan la viola i això fa que enlloc de ser una persona, es converteixi en un objecte pels Dèus; " i ara no sóc dona, sóc cosa".
A més a més, els versos: "Només era una nena!" i "Allò que no he escollit m'ha condemnat!" també parla d'aquesta violació i com afecta a Medusa, qui no ha fet res per merèixer aquest maltracte.

També es fa ús del mussol per simbolitzar a Atenea, ja que el mussol és el seu animal més representatiu; "El mussol em persegueix, l'enveja del mussol em fereix." i més endavant, Medusa acusa a Atenea de no ser la deesa que tothom al·laga: "(...) he viscut la realitat. Cap altra boca s'obrirà, miro a la veritat, actúes com animal!".

Un altre animal que apareix en el poema és la serp, que representa l'enveja d'Atenea i com aquesta persegueix i enverina a Medusa. D'aquí sorgeix la portada del poema, vol reflectir l'enveja d'Atenea envers la puresa i la bellesa de Medusa.