# data[].attributes.body
Tas radies no sengrieķu vārda "ētoss", tulkojumā - "labs paradums". Par ētikas pamatlicēju uzskata sengrieķu domātāju Aristoteli (384.-322.g.p.m.ē.)

# data[].attributes.body
Noteikumi, kuri cilvēkam bija jāievēro savas dzīves laikā , tika saistīti ar pasaules kārtību maatu. Ēģiptiešiem bija mācība, saskaņā ar kuru pēc nāves cilvēka dvēsele nonāk dievības Ozīrisa tiesā. Tur tai jāapliecina, ka dzīves laikā cilvēks ir ievērojis maatu.

# data[].attributes.body
Indijā lielākā daļa no reliģijām atzina, ka cilvēka uzdevums ir attīrīt dvēseli un ka tas ir iespējams tikai nodzīvojot vairākas dzīves. Tādēl viņi uzskatīja, ka miruša dvēsele pārdzimst citā būtne, lai tā varētu turpināt attīrīties.

# data[].attributes.body
Džanisti uzskatīja, ka cilvēka dvēsele var pārdzimt par jebkuru dzīvu būtni, tādēļ viņi nelietoja pārtikas produktus kurus iegūst nogalinot jebko dzīvu.

Budisti ievēroja tā saukto vidusceļu. Šīs mācības galvenā domā bija, ka ciešana cilvēkam sagādā tieksmi pēc baudas. Tāpēc cilvēkam jāmācas atteikties no liekā.

# data[].attributes.body
Konfuciānisma pamatlicējs bija politiķis un ierēdnis Konfūcijs (551.-479.g.p.m.ē.). Viņš uzskatīja, ka ,lai ietekmētu citus ,galvenais līdzeklis ir personīgai paraugs. Katram cilvēkam jātiecas pēc ideāla junzi - cilvēks, kas attīsta sevī piecas īpašības: ren (iejūtība), ji (taisnīgums), li (rituālu ievērošana), ši (gudrība) un ksim (godīgums).

Daoisma pamatlicējs tiek uzskatīts domātājs Laodzi (6. vai 4.gs.p.m.ē.), kurš uzrakstījis grāmatu "Dao un de kanons". Šī mācība aicina cilvēkus pielāgot savu darbību de dabas ceļam dao, jo dabā viss notiek tā, kā tam jānotiek.

# data[].attributes.body
Filozofs Pitagors (570.-495.g.p.m.ē.) uzskatīja, ka pasuale ir līdzsvarota, un cilvēkam jāmācās dzīvot saskaņā ar dabu un skaitļu pasaules kārtību.

Filozofs Demokrits (460.-370.g.p.m.ē.) uzskatīja, ka pasaule mūžīgi mainās. Tādēļ svarīgākais cilvēka tikums ir mundrums jeb spēja sekot pārmaiņām.

Filozofs Trasimahs (459.-400.g.p.m.ē.) apgalvoja ,ka sabiedrībā kārtību nodrošina taisnīgums.

Filozofs Sokrats (470.-399.g.p.m.ē) apgalvoja, ka tikums ir daļa no cilvēka dvēseles un tas izpaužas kā iedzimta laba zināšana.

# data[].attributes.body
Sokrata skolēns Platons domāja, ka cilvēka dvēsele sastāv no prāta, jūtām un iekāres. Viņš uzskatīja, ka īsts taisnīgums iespējams tikai tad, ja cilvēks seko šim dvēseles kārtības principam.

# data[].attributes.body
Seno Grieķu filozofija iespaidoja dažādus no senās Romas filozofijas virzieniem. Tās bija stoiķu, hēdonistu un jaunplatoniešu mācības.

Stoiķi uzskatīja, ka cilvēkam jāpaļaujas uz prātu. Hēdonisti, no kuriem spilgtākais bija Epikūrs (341.-270.g.p.m.ē.) apgalvoja, ka cilvēkam jātiecas pēc sevis piepildījuma baudā. Jaunplatoniešu mācību radīja filozofs Plotīns (ap 204-270). Viņš domāja, ka viss pasaulē eodas no vienas idejas Vienotā.

# data[].attributes.body
Viduslaikos ētiskie uzskati bija ciešie saistīti ar ābramiskajām reliģijām - jūdaismu, kristietību un islāmu. Tie balstijās uz domu, ka cilvēki ir noslēguši derību ar Dievu. Tā paredz, ka Dievs dos nemirstību, tām dvēselēm, kas ievēros viņa dotos likumus. Tie noteica uzticību un padevību Dievam, tradīciju ievērošanu, cieņu pret vecākiem, uzticību laulībā, aizliedza vardarbību, zagšanu, iekārot citam piederošo.

# data[].attributes.body
Šo mācību turpināja un attīstīja Jēzus Kristus. Viņš sludināja mīlestību, atteikšanos no ļaunuma un cilvēku līdztiesību Dieva priekšā. Grēkošana tika uzskatīta kā dvēseles bojāeja.

# data[].attributes.body
Islāma pamatlicējs Muhameds (570-632) apgalvoja, ka viņš ir slēdzis derību ar Dievu un ka Dieva griba atspoguļojas Korānā un stāstos par Muhameda dzīvi hadīsos. Islāmā par ugstāko tikumu tiek uzskatīta pakļaušanās Dieva gribai.

# data[].attributes.body
Angļu filozofs Tomass Hobss secināja, ka cilvēka rīcība tiek virzīta vai no viņa vēlmes izdzīvot , vai nu vēlme sagādāt sev baudu. Ja cilvēki dzīvotu bez sabiedrības likumiem, viņu dzīve būtu nepārtraukts karš ar citiem. Tomēr cilvēka prāts spēj rast kompromisus, tāpēc morāle ir cilvēku izlīgums.

# data[].attributes.body
Šī virziena piekritējs Henrijs Mors (1614-1687) teica, ka labs cilvēks vadās pēc intuīcijas, bet cits intuicionists Džozefs Batlers (1692-1752) - ka cilvēkam vissvarīgākā ir laimes izjūta, ko iespējams iegūt saskaņojot vēlmes ar ētisku rīcību.

# data[].attributes.body
Frānsiss Hačesons (1694-1746) un Džeremijs Bentams (1742-1832) intuīcijas vietā lika noderīgumu. Viņi apgalvoja, ka galvenais ir lietderīgums un ka ētiska rīcība ir tādā rīcība, kas nes labumu un prieku citiem.

# data[].attributes.body
Franču filozofs Žans Žaks Ruso uzskatīja, ka sākotnēji cilvēki esot bijuši ar labu dabu, bet sabiedrība un privātīpašums to esot sabojājis. Lai izveidotu taisnīgu un ētisku sabiedrību cilvēkam jāatsakās no civilizācijas panākumiem un jāpaļaujas vispārējai gribai, kas kļūs par morāles pamatu.

# data[].attributes.body
Šis vācu filozofs domāja, ka cilvēkam piedzimstot, viņa prāts nav tukšs un tur atrodas pirmsākuma parādības, kas palīdz izprast un iepazīt pasauli. Tāda ir cilvēku kolektīvā morālā apziņa.

# data[].attributes.body
20. gadsimtā ētikas attīstību būtiski ietekmēja politiskie notikumi. Pēc Pirmā pasaules kara, kad Eiropā radās autoritāri un totalitāri režīmi, kas balstījās uz komunisma ,fašisma un nacisma mācībām. Līderi prasīja lai cilvēki aizmirst savas intereses un kalpo valstij. Ētika bieži vien tika pielāgota vsalsts interesēm.

# data[].attributes.body
Amerikāņu filozofs Džons Rouls izstrādāja taisnīguma ētiku. Viņaprāt, galvenie taisnīguma principi ir:

1. visiem sabiedrības locekļiem jābūt vienādām iespējām

2. nevienlīdzība ir pieļaujama tad, ja iepriekš visiem bija vienādas iespējas.

# data[].attributes.body
20. gadsimta beigās radās ētiskais egoisms, kuras pamatlicējs bija Džeimss Reičels (1941-2003). Šīs mācības piekritēji uzskata, ka cilvēkam nav cita pasaules miera kā viņš pats. Tikai paļaujoties uz sevi viņš ptiesi spēj palīdzēt citiem.

# data[].attributes.body
Radā emotīvisms. Emotīvisma piekritēji uzskatīja, ka ētikas pamats ir emocijās.

Tā rezultātā radās arī universālais preskriptīvisms, kura piekritēji domāja, ka ētiskie prinipi ir sabiedrības vienošanās.

Naturālisti uzsvēra, ka ētika balstās uz to, kas cilvēkam ir dabisks.